Orașul prehispanic Teotihuacan este situat la 50 de kilometri de Mexico City.
Construit între secolul I î.Hr și secolul al VII-lea d.Hr.,
Teotihuacan este caracterizat prin marile dimensiuni ale monumentelor sale
iar prin geometricul lor și aspect simbolic.
În vârful dezvoltării sale,
orașul s-a întins peste 36 de kilometri pătrați
din centrul ceremonial, care, în ciuda dimensiunilor sale mari,
reprezenta doar zece procente din suprafața totală a orașului.
Dintre diferitele grupuri etnice care a populat vechiul Mexic,
Totonacii au pretins mereu să fi construit orașul,
și aztecii, care a ajuns aici mult mai târziu,
dupa distrugerea orasului și abandon în jurul anului 650 d.Hr
a perpetuat această poveste.
Ei pretindeau că sunt succesorii Totonac la nivel intelectual şi cultural.
De fapt, sacrificiile efectuat aici la fiecare 20 de ani
sub domnie a liderului aztec, Moctezuma,
dezvăluie că credinţele străvechi a insistat despre Teotihuacan
ca loc sacru, locul unde sunt creați zeii.
Bulevardul morților traversează orașul de la sud la nord
și aleargă spre Piramida Lunii.
Piramida de 46 de metri înălțime este rezultatul a multor monumente suprapuse.
Arheologii au identificat nu mai puțin de șapte faze de construcție,
care au fost întreprinse la fiecare 52 de ani.
Acest ciclu corespunde sincronizării
a calendarului religios și calendarul pământesc.
Săpând tuneluri în piramidă, arheologii au descoperit morminte
care conțin corpuri care au fost cel mai probabil sacrificate.
Mâinile le sunt legate la spate, iar mormintele lor conţin multe daruri.
Înainte de structură stă Piața Lunii
căptușită cu platforme care urmează un model riguros simetric.
Este posibil ca platformele să fi fost dedicate la diferite subdivinități,
iar ceremoniile religioase au fost probabil ținute în templele cu vedere la platforme.
Clădirile de pe șantier
au fost decorate natural cu picturi murale
reprezentand aspecte a viziunii lor asupra lumii
și mediul lor la momentul respectiv.
Aztecii, ca și predecesorii lor, s-a închinat soarelui, ploii, lunii,
și multe alte zeități.
Mai mult, au observat stelele.
Din accesul său central,
situl Teotihuacan este împărțit în patru cadrane.
Această reprezentare simbolică a lumii
rezumă religia astrală a nomazilor
şi religia agrară a persoanelor sedentare.
În stânga Bulevardului Morților se află cea mai mare piramidă a site-ului,
Piramida Soarelui.
Terminat în anul 150 d.Hr., are 65 de metri înălțime.
Cele două niveluri se află pe o terasă pătrată cu o lățime de 350 de metri,
si are volum de 1 milion de metri cubi.
Templul care a stat la apogeul său a dispărut.
Spre deosebire de multe altele piramidele mezoamericane,
a fost, în cea mai mare parte, construit într-o singură fază.
Piramida a fost ridicată deasupra unei peșteri
căci peşterile au jucat un rol important în sistemele religioase
a poporului prehispanic.
Erau un simbol al fertilităţii, locul din care a apărut omul,
dar au dat şi acces la lumea interlopă, la morți.
Stând în fața acestor clădiri echilibrate, înțelegem de ce în secolul al XV-lea,
s-au însuşit aztecii acest sit maiestuos abandonat.
Site-ul avea ceea ce trebuia pentru a satisface ambițiile aztecilor,
care pretindeau că sunt Fiii Soarelui, care a coborât pe Pământ pentru a conduce lumea.
La fel ca predecesorii lor,
aztecii veneau regulat aici a plăti tribut divinităților.
Ei practicau sacrificiul uman precum şi canibalismul.
Jertfele care au fost numeroase, a cerut în mod constant noi victime,
iar aztecii au întreprins expediții pentru a obține prizonieri de război.
Cu toate acestea, victimele ar putea să fie membri consimțitori ai populației
pentru credinta religioasa a avut ca victimele sacrificiului
s-ar bucura de o soartă de invidiat.
Fiecare divinitate avea ritualul său sacrificial particular.
Unii au cerut ca inima să fie smulsă ca soarele să răsară în fiecare dimineață.
Alții au cerut ca copiii să fie înecați ca ploaia sa fie abundenta,
și totuși alții au cerut jupuire
în cinstea zeului de reînnoire şi vegetaţie.
Urcând pe Bulevardul morților,
dincolo de intersectie cu East-West Avenue
stă un complex imens pe care arheologii o numesc Cetatea.
Complexul ocupă o suprafata de 16 hectare
și zidul său înconjurător lung de 400 de metri îi dă aspectul de cetate,
deși nu a servit ca structură de apărare.
Din comerţ a fost foarte dezvoltat în imperiu,
s-ar putea să fi fost o piață grozavă pentru comerț de tot felul.
În spatele site-ului se află Templul șarpelui înaripat,
numit încă Templul lui Quetzalcoatl.
Este o piramidă mică flancat de o mica esplanada in fata ei.
Templul șarpelui înaripat
este ultima mare structură să fie construită în Teotihuacan.
Laturile sunt decorate cu șerpi înaripați ondulați
iar pe panourile verticale, capete de reptile ieșind din ciufule de pene
alternează cu greu de definit sculpturi asemănătoare geometrice.
Această muncă necesita mijloace considerabile
pentru fiecare cap cântărește nu mai puțin de patru tone.
La momentul apogeului orașului, aceste sculpturi au fost pictate.
Teotihuacan a fost abandonat în secolul al VII-lea,
poate în urma unei revolte populare împotriva clasei conducătoare.
Redezvoltat pentru o vreme de către azteci în secolul al XV-lea,
a căzut din nou în uitare
dupa sosire al conchistadorilor din secolul al XVI-lea.
Astăzi, este una dintre cele mai vizitate situri arheologice din Mexic.
În Franța, la 30 de minute de Paris,
Chateau de Rambouillet este un fost resedinta regala si prezidentiala
situat în interiorul un parc magnific de 100 de hectare,
parte a pădurii cu același nume.
În 1368, Jean Bernier, un consilier al regelui Carol al V-lea,
a cumpărat un conac străvechi care s-a transformat într-un castel fortificat
înconjurat de şanţuri.
Turnul mare este martorul său final.
Din secolele XIV-XVII,
castelul devine proprietatea familiei d'Angennes,
dintre care unul, Jacques, era un prieten apropiat a regelui Francisc I în timpul Renașterii.
Mai târziu, în secolul al XVIII-lea, fiul natural legitimat al lui Ludovic al XIV-lea
va efectua lucrări majore acolo, sperând să dețină o proprietate de vânătoare lângă Paris.
Castelul are o cărămidă minunată și arhitectura din piatră
cu fațade punctate de lucarne cu frontoane de cărămidă și turnulețe ascuțite.
Amenajarea interioara a apartamentului de montaj,
în cea mai mare parte încă pe loc, este foarte luxos.
La origine, contele de Toulouse a dedicat prima cameră soției sale.
Trebuie remarcat faptul că cel foarte frumos dar la fel de fragil
rococo și neo-pompeian decorațiuni interioare ale acestei reședințe
poate fi văzut doar la vizitele însoțite.
Fiecare dintre aceste camere alăturate este acoperit în întregime de lambriuri sculptate
realizate de ornamentaliști
Francois-Antoine Vassé și Jacques Verbeeck.
Un horn poartă emblemele regale.
Finisajele prospective la stăpâna budoirului casei.
În continuare, regele Ludovic al XVI-lea se va îndrăgosti cu Castelul Rambouillet
iar după el, Napoleon I.
Amândoi adorau vânătoarea,
așa că vor reamenaja celelalte aripi a locuinței suverane,
într-un stil mai sumbru de data aceasta.
Mai târziu, Rambouillet va fi foarte apreciat de Napoleon I
la începutul secolului al XIX-lea.
Apoi, în secolul al XX-lea,
castelul va deveni unul a reşedinţelor preşedinţilor
a Republicii Franceze, folosit pentru a primi șefi de stat străini.
Nu cu mult timp în urmă, a fost transformat într-un muzeu.
Aici, timpul nu are putere asupra istoriei.
Marea prestigioasă sală de mese la primul etaj
a fost primul Dormitorul Regelui în secolul al XVIII-lea.
Pe perete sunt două tapiserii
din celebrul New Indies Tenture a Atelierului de Gobleni,
vânătorul indian, iar Negresa purtată într-un hamac.
Această serie de tapiserii evocă natura Braziliei,
Indiile Noi ale vremii.
Este o Brazilie revizuită
reproiectat pentru a corespunde la ideea lumii noi
pe care le aveau la acea vreme.
Regii foloseau aceste tapiserii a face cadouri diplomatice
și să răspândească arta și expertiza francezilor.
Aici înțelegem deplina continuitate istorica
a Castelului Rambouillet.
Camera de sus a acestui turn mare
unde regele Francisc I murit la 31 martie 1547,
va servi drept spații de locuit pentru oaspeți de prestigiu
vizitând Franța în secolul al XX-lea.
Castelul Rambouillet a fost, de exemplu, locul primei întâlniri
de vârful celor mai țările industrializate în 1975.
În 1999, Acordul de la Rambouillet a fost scris acolo,
o propunere de pace între Iugoslavia și Kosovo.
Președintele Rusiei, Boris Elțin, și Nelson Mandela a petrecut și el aici.
Trebuie să urci scara mică pentru a ajunge la Sfânta Sfintelor,
ceea ce numim Cameră Francisc I.
Acesta este patul în care cei mai mari șefi de stat străini
au dormit.
Bustul regelui este, desigur, amplasate vizibil în cameră.
Mobilierul renascentist a fost achizitionat prin diverse achizitii.
Cât despre grădină, Fleuriau d'Armenonville,
care a cumpărat castelul din familia Ongjin,
a prodivat o sumă colosală privind dezvoltarea parcului.
Pentru început, el este acela care a transformat grădinile formale franceze
și a creat o serie de lacuri alimentat de numeroasele izvoare
în această zonă mlăștinoasă.
Debarcaderul este punctul de plecare pentru toate căile grădinii.
Au fost săpate canale de-a lungul celor șase insule fost accesibil cu barca sau cu gondola.
Parcul este animat de sculpturi creat de Simon Mazier, Pierre Le Gros,
și René Frémont.
Fiul contelui de Toulouse, ducele de Penthievre
va investi si in gradina.
A dezvoltat 25 de hectare a parcului peisagistic englezesc
cu construirea de nebunii.
Aceasta este la modă a întoarcerii la natură.
Iată, această artă de a trăi, născut din Iluminism,
se realizează cu fast.
Shell Cottage a fost construită în 1779 pentru prințesa de Lamballe,
nora ducelui.
Decorarea interioară se rupe cu un exterior rustic.
Acesta este scopul prostiei pentru a surprinde vizitatorul.
Chiar și oglinzile din perle, care estompează imaginea.
Ludovic al XVI-lea cumpărase Rambouillet de la vărul său pentru că îi plăcea vânătoarea,
dar Marie-Antoinette nu-i plăcea locul
din cauza sunetului făcut de mii de broaște râioase
care locuia în această fostă mlaștină.
Deci, pentru a o face să placă moșia care, în cel mai mare secret,
regele a construit această magnifică lactate, și este dezvelit în 1787.
În zorii Revoluției Franceze,
reflectă Jurnalul revenirea idealizată la natură
susţinută de epoca iluminismului.
Doi ani mai tarziu,
revoluția franceză tună pe Ludovic al XVI-lea iar Maria Antonieta va fi decapitată,
și domeniul Rambouillet va deveni proprietate națională
și începe o nouă carieră, Republican de data aceasta.
În sudul Peloponezului în 1204,
a patra cruciadă și-a schimbat scopul inițial,
iar cruciatii au capturat și a jefuit Constantinopolul.
Apoi Imperiul Bizantin a fost împărțit între noul împărat,
venetienii si cruciatii.
Peloponezul a fost dat lui Geoffrey de Villehardouin
care apoi controla Sparta iar regiunea ei să se stabilească acolo.
Pentru a asigura securitatea palatului său,
fiul lui Geoffrey, Guillaume,
a construit un castel pe unul din dealurile din jur.
Astfel s-a născut Mystras.
Pădurea și meterezele ei au fost finalizate în 1249.
Mai târziu, Mystras a fost guvernat de fii si frati
a împăraţilor bizantini.
A devenit chiar al doilea oraș ca mărime a imperiului după Constantinopol.
A fost un centru grozav a studiilor filozofice
atrăgând numeroşi intelectuali care a influențat Italia Renașterii
în secolul al XV-lea.
Rasat la pământ de turci
în timpul Războiului de Independență al Greciei în 1825,
vechiul oraș bizantin a fost total abandonat.
În 1989, ruinele cetății si palatul,
numeroasele rămase biserici si manastiri
au fost enumerate pe Lista Patrimoniului Mondial UNESCO.
Pe versanții promontoriului,
atingând bisericile bizantine afișează istoria lor tumultoasă
printre chiparoși și plantații de măslini.
De-a lungul zidului din jur a orasului de jos,
clădirile care alcătuiesc Biserica Mitropoliei
datează de la sfârșitul secolului al XIII-lea, la scurt timp după finalizarea cetăţii.
Nicephorus l-a construit
dupa ce a cumparat terenurile si casele din jur.
Stilul este caracteristic acestei perioade,
cu pietrele ei înconjurat de un rând de cărămizi.
Biserica a fost pusă în valoare la sfârșitul secolului al XV-lea,
și cupolele sale dezvăluie influența bizantină.
Boltile de la parter sunt originalele.
Această bazilică dedicată Sfântului Dimitrie
este împărțit în trei nave de două rânduri de trei coloane.
Naosul central este mult mai mare decât celelalte două.
Acesta duce la un altar tradițional bizantin
unde Iisus Hristos, Fecioara, iar apostolii sunt sfinţiţi.
Picturile datează până în ultimele decenii ale secolului al XIII-lea
iar prima jumătate a secolului al XIV-lea.
Au păstrat culorile lor bogate în ciuda bătrâneții lor.
Mănăstirea Pantanassa este cea mai bine conservată clădire din Mystras
si de asemenea singurul care este ocupată şi astăzi
de o jumătate de duzină de călugăriţe.
A fost fondat de Jean Frangopoulos, ministru în 1424.
Familia Frangopoulo era o familie importantă de Mystras de origine latină
dar elenizată cu timpul.
Într-adevăr, numele familiei indică originile sale
întrucât frango înseamnă sincer.
Influența francilor se vede clar in turnul clopotnita.
Ferestrele sale trilobate sunt încadrate de arcade gotice
și patru turnuri mici flanchează cupola în vârf.
Fațadele includ două rânduri de ferestre pe abside.
Sunt înguste și gotic la nivelul inferior
și mai mare la nivelul superior.
Biserica este o bazilică cu trei nave la primul nivel,
dar acoperișul ei este acoperit cu cinci cupole.
Frescele originale au fost finalizate de alţii în secolul al XVII-lea.
Pentru familiile nobile din Mystras,
construirea unei biserici sau a unei bazilici a fost o modalitate de a-și afirma statutul.
Pentru cei care nu sunt aristocrați dar a devenit bogat,
era o cale să încerce să urce pe scara socială.
Asta explică de ce ne întâlnim o mulțime de biserici pe acest sit bizantin.
Această mănăstire este ultima mare clădire din perioada bizantină construită în Mystras.
Este un exemplu frumos a arhitecturii din secolul al XV-lea a lui Mystras
cu o combinație de trei tradiții, local, bizantin și franc.
Printre ruine și numeroasele biserici pe versanţii dealului
stă vechiul palat a liderilor regiunii.
Este un complex de clădiri datând din perioade diferite
compus din două aripi în formă de L.
Aici, la marginea orașului de jos, Mănăstirea Peribleptos
si biserica ei au fost construite pe faţa stâncii
în prelungirea unei peşteri.
O parte din clădiri sunt în ruine.
Cu toate acestea, alții sunt într-o stare perfectă.
În special Katholikon, biserica Mănăstirii.
Locația neobișnuită a acestei mănăstiri
se explică prin faptul că un loc mai vechi de cult creştin
fusese stabilit în peșteră.
Mănăstirea a fost construit în secolul al XIV-lea
cu un gol de dezvoltare a altarului primitiv.
Influența francilor este dezvăluit de floare de lis
asta se vede in multe zone gravate pe abside.
Biserica se află pe o stâncă stâncoasă
iar absidele par să iasă din stâncă.
Biserica este proiectată pe un plan cu cruce grecească
cu o cupolă susținută de patru stâlpi.
Și aici, pereții și tavanele sunt acoperite cu fresce,
care sunt destul de bine conservate.
Ei îl înfățișează pe Hristos, apostolii,
si Fecioara Maria.
Dintre tablouri,
o naștere ciudată o înfățișează pe Maria întinsă,
cu fața către noi și întorcând-o cu spatele pe Isus într-un leagăn de lemn.
Biserica este flancată de capele în care se pot admira şi fresce.
Avem puține informații despre ruinele din Mystras,
dar cu toate acestea procură o călătorie frumoasă, mistică.
Orașul Roma din Italia a fost în centrul istoriei
încă din vremea Romei Antice.
De-a lungul multor secole, lideri diferiți și tradiții diferite
a construit multe monumente care supravieţuise de-a lungul veacurilor.
Ei aduc o mărturie prețioasă despre acest trecut.
Roma este cu adevărat un muzeu în aer liber.
Orașul s-a păstrat omogenitatea sa arhitecturală.
Industrializare și modernism nu a creat niciun sughiț aici.
Orașul și-a păstrat farmecul și coexistă diverse stiluri.
S-a construit Piazza Navona pe ruinele stadionului lui Domițian,
care a stat aici în secolul I.
Creat în timpul Renașterii, și-a păstrat forma exactă.
Este cel mai mare loc turistic în capitala Italiei.
Cu decorul său arhitectural monumental și fântânile lui,
este una dintre cele mai frumoase Monumente baroc ale Romei.
Se spune că este al treilea cea mai frumoasa piata din lume.
În plus, este una dintre principalele zone turistice ale orașului
plin de restaurante, terase, artiști și spectacole de stradă.
Într-adevăr, este un loc bun pentru o plimbare.
La sud de piață, Fântâna Moor a fost proiectată de Bernini
și creat de Giacomo della Porta în 1576.
Fântâna reprezintă un maur care se lupta cu un delfin.
Unii spun asta este un portret al lui Bernini însuși.
Acest maur este inconjurat de tritoni suflând în scoici și sculpturi,
turnând apă din bazinul superior spre bazinul inferior.
La nord, Fântâna lui Neptun este tot de Giacomo della Porta.
Sculptura a fost modificată la sfârşitul secolului al XIX-lea.
Figura centrală a lui Neptun s-a adăugat apoi lupta cu o caracatiță.
În jurul fântânii, naiade, heruvimi și căluți de mare abundă.
Cea mai frumoasă fântână este cu siguranță cel al celor patru râuri
în centrul pieţei.
A fost construit de Bernini însuși în 1550.
Cele patru râuri pe care le reprezintă fiecare simbolizează un continent.
La acea vreme, continentul Oceaniei nu fusese încă descoperit.
Este acoperit cu un obelisc
care a fost găsit în ruinele antice ale Romei.
Printre numeroasele fântâni ale Romei,
Fontana Trevi este locul de întâlnire prin excelență
a îndrăgostiților și a cuplurilor care vor să aibă copii.
Legenda spune că numele său derivă de la o fată pe nume Trevi,
care și-a păstrat virginitatea prin desemnarea amplasamentului acestei primăveri.
Construită în secolul al XVIII-lea,
este o continuare a arhitecturii baroc.
La vârf, cele patru statui reprezintă cele patru anotimpuri.
La picioarele ei stă o alegorie la cele patru râuri.
Nișa centrală adăpostește Zeul mării, Neptun,
flancat de statui de belşug şi salubritate.
Obiceiul de a părăsi Roma este să arunci o monedă cu mâna dreaptă
în timp ce întorci spatele fântânii.
Această superstiție atrage aproape un milion de euro pe an
la diferite organizații de caritate in oras.
Via Del Corso cedează pe Piazza del Popolo,
ceea ce înseamnă pătratul poporului.
La centru standuri un obelisc egiptean din Heliopolis.
Adus în Italia sub domnia lui Augustus,
a fost plasat pe această piață în 1589.
Piața era un sit a execuţiilor publice.
Este înconjurat de trei biserici și două fântâni în stil baroc.
Printre aceste biserici, Santa Maria del Popolo se remarcă.
Această veche capelă din secolul al XI-lea a fost extins și reconstruit de mai multe ori,
în special de către Bernini în secolul al XVII-lea.
Piazza di Spagna este un alt obiectiv turistic principal al Romei.
În 1620, Spania a preluat această piață
să-și înființeze ambasada lângă Sfântul Scaun.
În secolul al XVII-lea,
zona din jurul ambasadei a fost considerat chiar teritoriu spaniol.
În 1854,
Papa Pius al IX-lea a avut vechiul Coloana Neprihănirii Concepției
construit aici.
Datorită numeroaselor sale hoteluri, este un loc foarte cosmopolit.
O scară maiestuoasă, monumentală se ridică din pătrat.
A fost inaugurat în 1725,
din marmură și construită în stil baroc târziu
de arhitectul Francesco de Sanctis,
numără 138 de trepte pe trei niveluri.
O serie de rampe care se lărgesc și se micșorează amplifică percepția înălțimii.
Scara este folosită în mod obișnuit ca loc de întâlnire.
Atrage turiști precum si populatia locala
care îl folosesc ca loc de întâlnire.
Vă puteți bucura de o priveliște frumoasă a orasului de acolo.
În 1789, un obelisc a fost pus înaintea bisericii
care se află în vârful scării.
Treimea Munților este o frumoasă biserică franceză
care a fost construit în secolul al XVI-lea.
Fațada sa cu două clopotnițe prezintă stilul renascentist.
Site-ul privilegiat a Treimii Munţilor
deasupra Piazza di Spagna îl face un loc binecunoscut în Roma.
Saint Petersburg este al doilea cel mai mare oraș din Rusia
după Moscova.
Fondată în 1703 de către țar, Petru cel Mare,
Sankt Petersburg este hotărât modern,
datorită designului său urban si arhitectura.
Noul oraș trebuia să permită Rusia va deschide o fereastră spre Europa,
și era pentru a ajuta Rusia să se ridice la rang a marilor puteri europene
conform dorinţelor ţarului.
Astăzi, orașul este listat pe Lista Patrimoniului Mondial UNESCO.
Cetatea Petru și Pavel
este locul orașului întemeiere istorică în 1703.
Este localizat pe mica insula Hares,
cuibărit în apele şerpuitoare a Nevei.
Construit rapid în timpul Marele Război Nordic împotriva Suediei,
ilustrează scopul militar al noului oraș.
Pentru a-și stabiliza solul mlaștinos,
au fost necesare peste 40.000 de piloni pentru a stabili prima construcție din lemn
din prima cetate,
care a fost refăcut în piatră câţiva ani mai târziu.
În spatele meterezelor și porților, cetatea adăpostește multe clădiri,
inclusiv Catedrala Petru și Pavel, construit între 1712 și 1733.
Are o clopotniță înaltă de 123 de metri
și, de asemenea, se află pe site a unei foste biserici de lemn.
Este unul dintre cele mai vechi monumente in oras.
A fost construită în stil baroc
urmând planurile al arhitectului elvetian Domenico Trezzini.
Înăuntru, cuvântul baroc capătă tot sensul.
Culori roz și verde migdale se văd alături de aurituri.
Decoratiunile sunt incredibil de bogate.
Iconostasul exuberant conține 49 de icoane frumoase.
Catedrala contine multe decorațiuni de lux,
dar este și locul de înmormântare dintre toţi împăraţii ruşi
si familiile lor din vremea lui Petru cel Mare.
Toți au fost îngropați aici, cu excepția lui Petru al II-lea, îngropat la Moscova,
și Ivan al VI-lea, care a fost asasinat în închisoare
în urma unei lovituri de stat și al cărui loc de înmormântare este necunoscut.
Toate mormintele sunt făcute din marmură albă de Carrara, cu excepția a două.
Mormintele lui Alexandru al II-lea și soția sa, Maria de Hesse-Darmstadt,
sunt diferite.
Mormântul Mariei este făcut din rodonit roz din Munții Urali,
în timp ce al lui Alexandru al II-lea este făcut de Jasp Verde din Munții Altai.
Cele două morminte au fost fiecare sculptate dintr-un singur bloc.
Sicriele sunt astfel localizate sub morminte,
nu în interiorul lor, cum sunt celelalte sicrie.
În prezent, catedrala conține 50 de sicrie,
dintre care 46 sunt din familia Romanov.
Mormintele lui Petru, Alexandru, Catherine, Nicholas și Elizabeth
retragi întreaga istorie a Rusiei imperiale.
Cetatea contine si Bastionul Trubetskoy.
Fondată în 1720, a fost folosit ca cazarmă,
dar s-a întors repede într-o închisoare pentru figuri importante.
Printre primii prizonieri a fost fiul cel mare al lui Petru cel Mare.
A fost închis și torturat aici până la moartea sa.
Mai târziu, în secolul al XIX-lea,
intelectuali revoluționari au fost reținuți și aici.
Printre ei, scriitorii, Dostoievski și Gorki.
De asemenea, fratele mai mare al lui Lenin.
Se spune că asta l-a motivat în rolul pe care l-a jucat ulterior
în Revoluţia Rusă la începutul secolului al XX-lea.
Printre clădirile cetății,
casa Comandantului a devenit muzeul de istorie al orașului.
Pe lângă modelele la scară,
casa a păstrat toate elementele a locuinței comandantului cazărmii,
precum şi mărturii a marilor momente istorice ale orasului.
O multitudine de accesorii reamintește vizitatorului că stilurile de viață
a Rusiei secolelor al XIX-lea și al XX-lea
nu erau atât de diferiți din cea a lumii occidentale.
Clădirea monetăriei neoclasică îşi avea locul şi în interiorul cetăţii.
Aici este moneda a fost fabricat sub țari.
Astăzi, clădirea servește pentru a produce piese comemorative,
medalioane și decorațiuni.
Din cetate se iese prin singurul pod,
aceeasi prin care toate proviziile necesare vieții de zi cu zi
a trecut, în spatele acestor ziduri, flancat de 12 bastioane.
Poarta Nevei, care dă acces la pod,
a fost supranumită Poarta Morții,
căci prizonierii treceau prin poartă înainte de a fi închis pe viață
sau executat.
Astăzi, este un loc popular printre cupluri.
Așa cum putem vedea,
orasul Sankt Petersburg este încărcat cu istorie,
cel mai mare conform la dimensiunea populaţiei sale.
Al doilea port rusesc la Marea Baltică,
este, de asemenea, un centru important de limba rusă industrie, cercetare și predare,
precum şi un important Centru cultural european.
După perioada comunistă, orașul și-a reapropriat trecutul imperial
si odata cu el, s-a deschis spre Occident
spre marea bucurie a vizitatorilor care poate veni să descopere o moștenire bogată
demn de un real interes.
Nara a fost prima capitală a Japoniei între 1710 și 1784.
Înainte de asta, capitalele au fost mutate din regat în regat
deoarece, potrivit la credințele străvechi ale șintoismului,
moartea constituită cea mai gravă impuritate,
iar moartea unui domnitor însemna acea impuritate a lovit întreaga capitală.
Prin urmare, palatele trebuia distrusă și construită în altă parte.
La începutul secolului al VIII-lea,
japonezi au înțeles că trebuie să creeze
un centru mai durabil pentru guvern și administrația de stat,
așa că și-au stabilit capitala aici.
Mai ales că a apărut budismul în arhipelag creând noi nevoi.
Monumentele istorice din Nara antică sunt printre cele mai vechi din Japonia,
si au fost pe Lista Patrimoniului Mondial UNESCO
din 1998.
Templul Kofukuji este accesibil printr-o scară care duce la un mic pavilion octogonal.
A fost construit pe partea de nord a clădirii principale în 1721,
și a fost reconstruit 700 de ani mai târziu.
În templele budiste japoneze, sunt trei clădiri principale.
Pagoda are în general 3 până la 5 etaje, care este absent în budismul zen.
Clădirea principală numit Kondo, literalmente Sala de Aur,
care uneori era legat la pagodă de lângă o mănăstire numită Kairo.
In parc precum și în tot orașul,
căprioarele umblă libere în pace și liniște.
În religia Shinto,
căprioarele sunt considerate mesagerul zeilor.
Conform legendei, o divinitate aşezată pe un dolar alb înaripat
aterizat aproape de aici pentru a asigura protectia
al orașului imperial nou construit.
De atunci, căprioarele sunt considerate animale divine,
protectori ai Narei și ai întregii Japonii.
Până în 1637, oricine a ucis o căprioară a fost condamnată la moarte.
Astăzi, există peste 1.000 de căprioare în Nara care cerșesc turiștii pentru mâncare.
Pe vremea Narei, civilizația chineză a avut o mare influență asupra Japoniei.
Astfel, administrația s-a modelat singură
după vastul centralizat și puternică birocrație chineză.
Același lucru s-a întâmplat cu religia,
și budism a înflorit în arhipelag.
Era un timp timp în care marile construcţii
a templelor budiste s-a răspândit.
Aceste temple mari a avut un impact foarte mare asupra populației
care a văzut această nouă religie ca o sursă de protecţie puternică pentru ţară.
În tot acest templu și până la ieșire, monumentalitatea este cu adevărat accentuată.
De îndată ce a fost fondată în perioada Nara, Todai-ji,
literalmente Marele Templu al Orientului
a servit la concentrare diferitele secte budiste din Japonia.
Între zidurile lui înconjurătoare
stă cel mai mare constructii din lemn in lume,
Daibutsu-den, Sala Marelui Buddha.
Intrarea sa este protejată prin înfricoșarea paznicilor cerești.
Standuri în interior o statuie uriașă de bronz a lui Buddha,
Cel Iluminat, ridicându-se la 15 metri înălțime.
Afișează cel mai sofisticat cap de păr sculptat în arhipelag
cu peste 100 de bucle de păr bronz.
Mâna dreaptă este ridicată în semn de linişte.
Pe lângă Buddha,
cei doi bodhisattva din lemn, aurit sunt menite să ajute la atingerea iluminării.
În afara unei statui al profetului risipește toate relele
dacă o freci înainte de a pleca.
Paisprezece kilometri la sud de Nara este Horyu-ji,
literalmente Templul Legii înfloritoare.
Face parte din monumente construit în secolul al VII-lea,
si este printre cele mai vechi clădiri din lemn
existente în lume.
Aceste capodopere arhitecturale a marcat un punct important
în istoria artei.
Ele ilustrează adaptarea a arhitecturii chinezo-budiste
în cultura japoneză.
Și aici, paznicul Nios intrarea în templu.
Cel cu gura deschisă, reprezintă expresia puterii,
în timp ce cel cu gura închisă simbolizează puterea latentă.
Cele mai vechi clădiri a complexului religios de după poartă
sunt Kondo și pagoda cu cinci etaje.
Clădirea principală a templului este edificiul sacru,
care conţine statuile lui Buddha.
Intrarea este strict interzisă.
Spre deosebire de China, în Japonia, pagodele sunt făcute din lemn
și construit în jurul Shinbashira.
Este un stâlp gros, central care asigură stabilitatea monumentului
în ciuda cutremurelor.
Cu mai multe etaje, fără scară,
construit pe un piedestal și în vârf de o săgeată sau un țeapă,
sunt afișate ca obiecte artistice făcute pentru a fi admirate.
Pagodele sunt cele mai importante structuri în templele budiste,
pentru că dețin relicvele lui Buddha.
Kairo, un coridor acoperit care se întinde spre est și vest
înconjurând pagoda și clădirea principală
este folosit ca și mănăstirile a pagodelor creștine occidentale.
În cadrul complexului templului are o structură octogonală,
cel mai vechi de acest fel din Japonia.
Este Pavilionul Viselor, care își datorează numele unei legende.
Prințul de Nara a văzut o nimfă cerească în visele lui,
iar ea l-a luminat asupra misterului unei sutre.
Sutrele fiind textele a învățăturilor atribuite lui Buddha.
În interior, o statuie a lui Bodhisattva a rămas ascuns
de peste o mie de ani pentru a-și păstra puterea.
Pe cealaltă parte a complexului se află pavilionul de studii, Kondo.
A fost construită pentru călugări care a studiat budismul.
Au urmat învățăturile care a insistat asupra faptului
că nu există realitate în afara gândirii
căci simţurile produc numai iluzii.
Mai departe, un templu este dedicat fondatorului templului, prințul Shōtoku,
care a trăit între 574 și 622.
El a promulgat prima constituție națională a Japoniei,
și a făcut, de asemenea, eforturi uriașe pentru a promova răspândirea budismului.
În Nara, religie a devenit foarte omniprezentă în timp
și foarte constrângătoare pentru guvernul imperial.
Astfel, a decis să plece orașul și toate templele sale
și mută capitala la Kyoto.
Sunt situate cascadele din Iguazu în mijlocul pădurii tropicale
a Americii de Sud la graniţă între Brazilia și Argentina.
Sunt una dintre minunile naturale
și au fost listate ca sit al Patrimoniului Mondial UNESCO în 1984.
Nu sunt cascade strict vorbind, ci un grup de 275 de cascade
formând un semicerc pe aproape trei kilometri.
Numele Iguazu înseamnă apă mare în limba poporului guarani.
Grupul de cascade se revarsă
până la șase milioane de litri de apă pe secundă.
Primul european să fi contemplat aceste cascade
era exploratorul Álvar Núñez Cabeza de Vaca,
care s-a aventurat în această junglă luxuriantă în 1540.
Astăzi, majoritatea căderilor se află pe teritoriul argentinian.
În pădure au fost create multe trasee turistice deasupra diferitelor ramuri ale râului.
Datorită podurilor,
este posibil să intri numai înăuntru la câţiva metri de cascade.
Fiecare cascadă are propriul nume,
ca două surori, Chico și Ramirez, de exemplu.
Cu un zgomot asurzitor,
cascadele multiple produc nori mari alcătuiți din picături de apă,
iar acestea se umezesc constant numeroasele insule de pe râu
si padurile invecinate.
Acest lucru creează un microclimat asta este extrem de favorabil
la un luxuriant și vegetație subtropicală densă
care contine o floră și o faună foarte diversă.
Peste 2.000 de specii de plante trăiesc printre animalele comune ale regiunii.
Tapiri, furnici giganți, maimuțe urlatoare, oceloți, jaguari și caimani.
Pe ambele maluri ale cascadei,
guvernele brazilian și argentinian au creat parcuri naționale.
Aceste parcuri au fost și ele înregistrate pe Lista Patrimoniului Mondial UNESCO.
Pe lângă pasarele rezervat celor mai curajoși dintre vizitatori,
este posibil să luați o barcă până la poalele căderilor.
Aici este nevoie de o pelerină de ploaie, precum este dexteritatea pilotului,
căci el trebuie să lucreze cu puterea a curentului apei.
După drumul inferior argentinian, acolo este calea de sus.
Dispunerea potecilor prin pădure
să se bucure o vedere panoramică a cascadelor.
Câteva puncte de vedere sunt stabilite la marginea cascadelor,
oferind vizitatorilor o perspectivă a înălțimii lor verticale
și un fior electrizant.
Există o succesiune de balcoane
din care putem vedea diferitele cascade.
Salto Dos Hermanas, Băiete, Ramirez, Bossetti,
Adam și Eva, Bernabé Méndez, și Mbigua sau Salto San Martin.
Cascada Iguazu sunt hrănite de râul omonim
care formează graniţa între Brazilia și Argentina.
Se unește cu râul Parana, 23 de kilometri în aval de cascade.
Este un râu foarte mare între 500 și 1.000 de metri lățime,
și se lărgește și mai mult pe măsură ce se apropie de Cascada
înainte de a cădea într-o falie tectonică 80 de metri mai jos în unele zone.
Cea mai înaltă cataractă atinge o înălțime de 90 de metri.
Este numită Garganta del Diablo, Gâtul Diavolului.
Puterea sa maiestuoasă a condus-o pentru a servi drept decor pentru multe filme.
Într-adevăr, această cascadă arată ca o pâlnie gigantică
care este gata să cuprindă lumea.
Podurile care duc spre balcoanele de observaţie
peste Gâtul Diavolului
permite vizitatorilor să se apropie și îmbrățișează acest mediu
creat de cascade în mijlocul pădurii.
Cu toate acestea, acest mediu este amenințat prin multe proiecte de instalare de baraje în amonte.
Barajele ar fi o condamnare la moarte pentru acest ecosistem cu totul special.
Defrișarea din apropiere este, de asemenea, un motiv de îngrijorare.
Partea braziliană oferă o vedere diferită asupra Cascadelor,
mai ales de pe pasarele care au fost puse acolo.
Volumul și nivelul apei variază în funcție de anotimpuri.
În plus, poate transporta trunchiuri grozave de copaci,
smuls de pe maluri în amonte de apele tumultoase.
Podurile vă permit pentru a ajunge cât mai aproape de Cascada
in deplina siguranta.
Sunt suficient de înalte pentru a evita scufundarea
si suficient de puternic pentru a rezista epavei plutitoare.
Aceste poduri sunt un adevărat succes pentru turism.
Pasionații de natură vor găsi un loc original la Cascada Iguazu
demn de interes.
Frumusețea sălbatică a sitului cu siguranță creează un cadru ceresc
și chiar ne oferă o imagine a Pământului cum ar fi putut fi
înainte ca omul să încerce să-l îmblânzească.