Prethispanski grad Teotihuacan nalazi se 50 kilometara od Mexico Cityja.
Izgrađen između prvog stoljeća pr i sedmo stoljeće nove ere,
Teotihuacan je karakteriziran velikim dimenzijama svojih spomenika
a po njihovoj geometrijskoj i simbolički raspored.
Na vrhuncu svog razvoja,
grad se protezao preko 36 kvadratnih kilometara
iz svečanog centra, koji, unatoč svojim ogromnim dimenzijama,
predstavljao samo deset posto ukupne površine grada.
Među različitim etničkim skupinama koja je naseljavala drevni Meksiko,
Totonaci su uvijek tvrdili izgraditi grad,
i Asteci, koji je ovdje stigao mnogo kasnije,
nakon razaranja grada i napuštenost oko 650. god
ovjekovječio ovu priču.
Tvrdili su da su nasljednici Totonaca na intelektualnoj i kulturnoj razini.
Zapravo, žrtve provodi se ovdje svakih 20 godina
pod vladavinom astečkog vođe Moctezume,
otkriva da drevna vjerovanja ustrajao oko Teotihuacana
kao sveto mjesto, mjesto gdje se stvaraju bogovi.
Avenija mrtvih prelazi grad od juga prema sjeveru
i trči do Mjesečeve piramide.
Rezultat je piramida visoka 46 metara mnogih superponiranih spomenika.
Arheolozi su identificirali najmanje sedam faza izgradnje,
koje su se provodile svake 52 godine.
Ovaj ciklus odgovara sinkronizaciji
vjerskog kalendara i zemaljski kalendar.
Kopanjem tunela u piramidi, arheolozi su otkrili grobnice
koji sadrže tijela koji su najvjerojatnije žrtvovani.
Ruke su im vezane na leđima, a njihovi grobovi sadrže mnogo prinosa.
Prije strukture stoji Plaza of the Moon
obložene platformama koje slijede rigorozno simetričan uzorak.
Platforme su možda bile posvećene raznim podbožanstvima,
a vjerojatno su se održavali i vjerski obredi u hramovima s pogledom na platforme.
Zgrade na gradilištu
bile prirodno ukrašene sa zidnim slikama
predstavljanje aspekata njihove vizije svijeta
i njihovu okolinu u to vrijeme.
Asteci, kao i njihovi prethodnici, obožavao sunce, kišu, mjesec,
i mnoga druga božanstva.
Nadalje, promatrali su zvijezde.
Sa svog središnjeg pristupa,
mjesto Teotihuacan podijeljen je u četiri kvadranta.
Ovaj simbolički prikaz svijeta
sažima astralnu religiju od nomada
i agrarna religija sjedilačkih ljudi.
Lijevo od Avenije mrtvih stoji najveća piramida mjesta,
piramida Sunca.
Dovršeno 150. godine nove ere, visoka je 65 metara.
Njegove dvije razine stoje na kvadratnoj terasi širine 350 metara,
i ima volumen od 1 milijuna kubičnih metara.
Hram koji je stajao na svom vrhuncu je nestao.
Za razliku od mnogih drugih mezoameričke piramide,
bilo je, uglavnom, građena u jednoj fazi.
Piramida je podignuta na vrhu špilje
jer su špilje imale važnu ulogu u religijskim sustavima
prethispanskih ljudi.
Bile su simbol plodnosti, mjesto odakle je čovjek izašao,
ali su i dali pristup podzemlju, mrtvima.
Stojeći pred ovim staloženim zgradama, razumijemo zašto u 15. stoljeću,
Asteci su prisvojili ovo napušteno veličanstveno mjesto.
Stranica je imala ono što je trebalo zadovoljiti ambicije Asteka,
koji su tvrdili da su Sinovi Sunca, koji je sišao na Zemlju da vodi svijet.
Kao i njihovi prethodnici,
Asteci su redovito dolazili ovamo odati počast božanstvima.
Prakticirali su prinošenje ljudskih žrtava kao i kanibalizam.
Žrtve koje su bile brojne, stalno traže nove žrtve,
a Asteci su poduzimali pohode za dobivanje ratnih zarobljenika.
Međutim, žrtve također mogu biti suglasni članovi stanovništva
za vjersko uvjerenje imao da su kurbani
uživao bi zavidnu sudbinu.
Svako božanstvo imao svoj poseban žrtveni ritual.
Neki su zahtijevali da se srce iščupa da sunce izlazi svakog jutra.
Drugi su zahtijevali da se djeca utope da kiša bude obilna,
a opet su drugi pozivali na deranje kože
u čast boga obnove i vegetacije.
Idući Avenijom mrtvih,
iza raskrižja s avenijom istok-zapad
stoji ogroman kompleks koju arheolozi nazivaju Citadelom.
Kompleks zauzima površine 16 hektara
i oko 400 metara dugačkog zida daje mu izgled citadele,
iako nije poslužilo kao obrambenu strukturu.
Od trgovine bio vrlo razvijen u carstvu,
možda je bila sjajna tržnica za trgovinu svih vrsta.
Na stražnjoj strani stranice stoji Hram Krilate Zmije,
još uvijek naziva Quetzalcoatlov hram.
To je mala piramida flankiran malim šetalištem ispred njega.
Hram krilate zmije
je posljednja velika struktura biti izgrađen u Teotihuacanu.
Bočne strane su ukrašene s valovitim krilatim zmijama
a na okomitim pločama glave gmazova stršeći iz perja
izmjenjuju se s teško definiranim geometrijske skulpture.
Ovaj rad je iziskivao znatna sredstva
za svaku glavu teži ne manje od četiri tone.
U vrijeme vrhunca grada, te su skulpture bile oslikane.
Teotihuacan je napušten u sedmom stoljeću,
možda nakon narodne pobune protiv vodeće klase.
Preuređivan neko vrijeme od strane Asteka u 15. stoljeću,
opet je pao u zaborav
nakon dolaska konkvistadora u 16. stoljeću.
Danas je jedan od najposjećenijih arheološka nalazišta u Meksiku.
U Francuskoj, 30 minuta od Pariza,
Chateau de Rambouillet je bivši kraljevska i predsjednička rezidencija
koji se nalazi unutar prekrasan park od 100 hektara,
dio istoimene šume.
Jean Bernier je 1368. savjetnik kralja Karla V.
kupio drevnu kuriju koja pretvorio se u utvrđeni dvorac
okružen opkopima.
Velika kula njegov je posljednji svjedok.
Od 14. do 17. stoljeća,
dvorac postaje vlasništvo obitelji d'Angennes,
od kojih je jedan, Jacques, bio blizak prijatelj kralja Franje I. tijekom renesanse.
Kasnije u 18. stoljeću, legitimirani biološki sin Luja XIV
tamo će izvesti velike radove, nadajući se da će posjedovati lovište u blizini Pariza.
Zamak ima lijepu ciglu i kamena arhitektura
s pročeljima isprekidanim dormerima sa zabatima od opeke i šiljastim tornjićima.
Uređenje interijera skupštinskog stana,
najvećim dijelom još uvijek na mjestu, vrlo je luksuzan.
Izvorno, grof od Toulousea posvetio prvu sobu svojoj ženi.
Treba napomenuti da vrlo lijepa, ali jednako krhka
rokoko i neopompejanski unutarnje uređenje ove rezidencije
može se vidjeti samo u pratnji posjeta.
Svaka od ovih susjednih soba u cijelosti je prekrivena skulpturiranom oplatom
izradili ornamentisti
Francois-Antoine Vassé i Jacques Verbeeck.
Dimnjak nosi kraljevske ambleme.
Prospektivni završava kod gazdarice budoara kuće.
Sljedeći će se zaljubiti kralj Luj XVI s Château de Rambouillet
a nakon njega Napoleon I.
Obojica su obožavali lov,
pa će obnoviti ostala krila suverenog stana,
ovaj put u mračnijem stilu.
Kasnije, Rambouillet visoko će cijeniti Napoleon I
početkom 19. stoljeća.
Zatim u 20. stoljeću,
dvorac će postati jedno rezidencija predsjednika
Francuske Republike, koristio za doček šefova stranih država.
Nedavno je pretvorena u muzej.
Ovdje vrijeme nema utjecaj na povijest.
Velika prestižna blagovaonica na prvom katu
bio bivši Kraljeva spavaća soba u 18. stoljeću.
Na zidu su dvije tapiserije
iz poznatog New Indies Tenturea Radionice goblena,
indijanski lovac, a crnčicu nošenu u visećoj mreži.
Ova serija tapiserija dočarava prirodu Brazila,
Nove Indije tog vremena.
To je revidirani Brazil
redizajniran da odgovara na ideju novog svijeta
koje su imali u to vrijeme.
Kraljevi su koristili te tapiserije napraviti diplomatske darove
i širiti umjetnost i stručnost Francuza.
Ovdje smo shvatili puni povijesni kontinuitet
od Château de Rambouillet.
Gornja soba ove velike kule
gdje je kralj Franjo I umro 31. ožujka 1547.
služit će kao stambeni prostor za prestižne goste
posjetiti Francusku u 20. stoljeću.
Château de Rambouillet bio je, na primjer, mjesto prvog sastanka
vrha najviše Industrijalizirane zemlje 1975.
Godine 1999. Sporazum iz Rambouilleta tamo je napisano,
mirovni prijedlog između Jugoslavije i Kosova.
Ruski predsjednik Boris Jeljcin, a ovdje je vrijeme provodio i Nelson Mandela.
Morate se popeti uz male stepenice doći do Svetinje nad svetinjama,
ono što mi zovemo soba Franje I.
Ovo je krevet u kojem najveći strani šefovi država
su spavali.
Kraljeva bista je, naravno, na vidnom mjestu u sobi.
Namještaj iz doba renesanse stečena je raznim kupnjama.
Što se tiče vrta, Fleuriau d'Armenonville,
koji je kupio dvorac iz obitelji Ongjin,
potrošio kolosalan iznos na razvoj parka.
Za početak, on je taj koji je transformirao francuske formalne vrtove
i stvorio niz jezera napajaju brojni izvori
u ovom močvarnom kraju.
Pristanište je početna točka za sve staze u vrtu.
Duž šest otoka prokopani su kanali prije se moglo doći brodom ili gondolom.
Park je oživljen skulpturama kreirali Simon Mazier, Pierre Le Gros,
i René Fremont.
Sin grofa od Toulousea, vojvoda od Penthievrea
ulagat će i u vrt.
Obradio je 25 hektara engleskog pejzažnog parka
s izgradnjom ludosti.
Ovo je u modi povratka prirodi.
Evo, ova umjetnost življenja, rođen u prosvjetiteljstvu,
izvodi se pompom.
Izgrađena je Shell Cottage 1779. za princezu de Lamballe,
snaha vojvode.
Unutarnje uređenje prekida s rustikalnom vanjštinom.
Ovo je cilj ludosti iznenaditi posjetitelja.
Čak i ogledala od bisera, koji muti sliku.
Louis XVI je kupio Rambouillet od rođaka jer je volio lov,
ali Marija Antoaneta nije mi se svidjelo mjesto
zbog zvuka napravljene od tisuća žaba krastača
koji su živjeli u ovoj bivšoj močvari.
Dakle, kako bi joj se svidio imanje koje je u najvećoj tajnosti
kralj je dao sagraditi ovu veličanstvenu Mljekaru, a otkriven je 1787.
U osvit Francuske revolucije,
razmišlja Dnevnik idealizirani povratak prirodi
zagovara doba prosvjetiteljstva.
Dvije godine kasnije,
Francuska revolucija grmi Luj XVI i Marija Antoaneta će biti obezglavljena,
i domena Rambouillet postat će nacionalno vlasništvo
i započeti novu karijeru, Ovaj put republikanac.
Na južnom Peloponezu 1204. god.
četvrti križarski rat promijenio svoj izvorni cilj,
a križari zarobljeni i opljačkao Carigrad.
Zatim Bizantsko Carstvo je podijeljen između novog cara,
Mlečani i križari.
Peloponez je dobio Geoffrey de Villehardouin
koji je tada kontrolirao Spartu i njegovu regiju da se tamo naseli.
Kako bi se osigurala sigurnost njegove palače,
Geoffreyev sin, Guillaume,
dao izgraditi dvorac na jednom od okolnih brežuljaka.
Tako je rođena Mistra.
Šuma i njeni bedemi završeni su 1249.
Kasnije je vladala Mistra od strane sinova i braće
bizantskih careva.
Čak je postao drugi grad po veličini carstva nakon Carigrada.
Bio je to sjajan centar filozofskih studija
privlače brojne intelektualce koji je utjecao na renesansnu Italiju
u 15. stoljeću.
Turci sravnili sa zemljom
tijekom grčkog rata za neovisnost 1825. godine,
drevni bizantski grad bila potpuno napuštena.
Godine 1989. ruševine tvrđave i palača,
brojni preostali crkava i samostana
bili navedeni na UNESCO-vom popisu svjetske baštine.
Na obroncima rta,
dodirujući bizantske crkve prikazati njihovu burnu povijest
među čempresima i maslinicima.
Uz okolni zid donjeg grada,
građevine koje čine crkva metropolije
potječu iz kasnog 13. stoljeća, ubrzo nakon završetka tvrđave.
Nicefor ga je dao sagraditi
nakon kupnje okolna zemljišta i kuće.
Stil je karakterističan za ovo vrijeme,
sa svojim kamenjem okružen nizom opeka.
Crkva je dograđena u kasnom 15. stoljeću,
i njegove kupole otkrivaju bizantski utjecaj.
Svodovi prizemlja su originali.
Ova bazilika posvećena je Svetom Dimitriju
podijeljena je u tri lađe po dva reda po tri stupca.
Središnja lađa je mnogo viši od druga dva.
Vodi do tradicionalnog bizantskog oltara
gdje Isus Krist, Djevica, a apostoli su posvećeni.
Slike datiraju do posljednjih desetljeća 13. stoljeća
i prve polovice 14. stoljeća.
Zadržali su njihove bogate boje unatoč njihovoj starosti.
Manastir Pantanassa je najbolje očuvana zgrada Mystre
a također i jedini koja je i danas zauzeta
pola tuceta časnih sestara.
Osnovan je Jean Frangopoulos, svećenik 1424.
Frangopoulovi su bili važna obitelj iz Mystre latinskog podrijetla
ali s vremenom helenizirana.
Doista, ime obitelji ukazuje na svoje porijeklo
budući da frango znači iskreno.
Franački utjecaj jasno se vidi u zvoniku.
Njegovi trokrilni prozori uokvireni su gotičkim lukovima
i četiri male kule flank kupole na vrhu.
Fasade uključuju dva reda prozora na apsidama.
Uske su a gotika na nižoj razini
a veći na gornjoj razini.
Crkva je bazilika s tri broda na prvoj razini,
ali je njegov krov na vrhu s pet kupola.
Izvorne freske su dovršene po drugima u 17. stoljeću.
Za plemićke obitelji Mystre,
gradnju crkve ili bazilike bio način afirmacije njihovog statusa.
Za one koji nisu aristokrati ali postao bogat,
to je bio način pokušati se popeti na društvenoj ljestvici.
Ovo objašnjava zašto se susrećemo puno crkava na ovom bizantskom mjestu.
Ovaj samostan je posljednja velika građevina bizantskog razdoblja izgrađena u Mistri.
To je lijep primjer Mistrine arhitekture iz 15. stoljeća
kombinacijom triju tradicija, domaći, bizantski i franački.
Među ruševinama i brojnim crkvama na obroncima brda
stoji drevna palača lidera regije.
To je kompleks zgrada koji datiraju iz različitih razdoblja
sastavljen od dva krila u obliku slova L.
Ovdje na rubu donjeg grada, samostan Peribleptos
i svoju crkvu izgrađeni su na licu litice
u produžetku špilje.
Dio objekata je u ruševinama.
Međutim, drugi su u savršenom stanju.
Osobito Katholikon, samostanska crkva.
Neuobičajen položaj ovog samostana
objašnjava se činjenicom da drevnije mjesto kršćanskog bogoslužja
bio uspostavljen u špilji.
Samostan sagrađena je u 14. stoljeću
s ciljem razvoja primitivnog oltara.
Franački utjecaj otkriva ljiljan
što se vidi u mnogim područjima urezan na apsidama.
Crkva stoji uz stjenovitu liticu
i apside izgledaju kao da strše iz stijene.
Crkva je projektirana na tlocrtu grčkog križa
s kupolom koju podupiru četiri stupa.
Ovdje također, zidovi i stropovi prekriveni su freskama,
koji su dosta dobro očuvani.
Prikazuju Krista, apostole,
i Djevice Marije.
Među slikama,
čudne jaslice prikazuje Mariju kako leži,
okrenuta prema nama i okrenuta leđima na Isusa u drvenoj kolijevci.
Crkva je flankirana kapelama u kojem se također možete diviti freskama.
Imamo malo informacija o ruševinama Mystre,
ali oni ipak pribavljaju prekrasno, mistično putovanje.
Grad Rim u Italiji bio u središtu povijesti
još od vremena starog Rima.
Tijekom mnogih stoljeća, različite vođe i različite tradicije
izgradio mnoge spomenike koja je preživjela kroz stoljeća.
Oni nose dragocjeno svjedočanstvo o ovoj prošlosti.
Rim je doista muzej na otvorenom.
Grad je sačuvan njegovu arhitektonsku homogenost.
Industrijalizacija i modernizam ovdje nije stvorio nikakve zastoje.
Grad je sačuvao svoj šarm i koegzistiraju razni stilovi.
Sagrađena je Piazza Navona na ruševinama stadiona Domiciana,
koja je ovdje stajala u prvom stoljeću.
Nastao u doba renesanse, sačuvala je svoj točan oblik.
To je najveće turističko mjesto u glavnom gradu Italije.
Svojim monumentalnim arhitektonskim dekorom i njegove fontane,
jedan je od najljepših Barokni spomenici Rima.
Rečeno je da je treći najljepši trg na svijetu.
Nadalje, jedno je od glavnih turističkih područja grada
puna restorana, terasa, umjetnici i ulične izvedbe.
Zaista, dobro je mjesto za šetnju.
Južno od trga, fontanu Moor dizajnirao je Bernini
i stvorio Giacomo della Porta 1576.
Fontana predstavlja Maur koji se bori s dupinom.
Neki to kažu to je portret samog Berninija.
Ovaj Maur je okružen tritonima puhanje u školjke i skulpture,
polijevanje vodom iz gornjeg bazena u donji bazen.
Na sjeveru, Neptunova fontana je također Giacomo della Porta.
Skulptura je modificirana u kasnom 19. stoljeću.
Središnja figura Neptuna zatim je dodana borba s hobotnicom.
Oko fontane, najada, kerubina i morskih konjica ima u izobilju.
Najljepša fontana je svakako onaj od Četiri rijeke
u središtu trga.
Sagradio ju je sam Bernini 1550. godine.
Četiri rijeke koje predstavlja svaki simbolizira kontinent.
U to vrijeme, kontinent Oceanija još nije bio otkriven.
Na vrhu je obelisk
koji je pronađen u drevnim ruševinama Rima.
Među brojnim fontanama u Rimu,
fontana Trevi je mjesto susreta par excellence
ljubavnika i parova koji žele imati djecu.
Legenda kaže da ime potječe od djevojke po imenu Trevi,
koja je sačuvala svoje djevičanstvo određivanjem mjesta ovog vrela.
Sagrađena u 18. stoljeću,
to je nastavak barokne arhitekture.
Na svom vrhuncu, četiri kipa predstavljaju četiri godišnja doba.
Na nogama stoji alegorija na četiri rijeke.
Središnja niša skloništa bog mora, Neptun,
flankiran kipovima obilja i ljekovitosti.
Običaj pri odlasku iz Rima je bacanje novčića desnom rukom
pritom okrenuti leđima vodoskoku.
Ovo praznovjerje uvlači gotovo milijun eura godišnje
raznim dobrotvornim organizacijama u gradu.
Via Del Corso izdaje na Piazza del Popolo,
što znači narodni trg.
Na središnjim tribinama egipatski obelisk iz Heliopolisa.
Dovezen u Italiju pod vladavinom Augusta,
postavljena je na ovom trgu 1589. godine.
Trg je bio mjesto javnih pogubljenja.
Okružuju ga tri crkve i dvije barokne fontane.
Među tim crkvama, Ističe se Santa Maria del Popolo.
Ova stara kapelica iz 11. stoljeća je mnogo puta dograđivan i pregrađivan,
posebice Berninija u 17. stoljeću.
Piazza di Spagna je još jedno glavno turističko odredište Rima.
Godine 1620. Španjolska je preuzela ovaj trg
uspostaviti svoje veleposlanstvo pored Svete Stolice.
U 17.st.
područje oko veleposlanstva čak se smatralo španjolskim teritorijem.
Godine 1854.
Papa Pio IX dao je antički Stup Bezgrešnog začeća
izgrađen ovdje.
Zahvaljujući brojnim hotelima, to je vrlo kozmopolitsko mjesto.
Veličanstveno, monumentalno stubište diže se s trga.
Svečano je otvoren 1725.
od mramora i građena u kasnobaroknom stilu
arhitekt Francesco de Sanctis,
broji 138 stepenica na tri razine.
Niz rampi za širenje i skupljanje pojačati percepciju visine.
Stubište se obično koristi kao mjesto za druženje.
Privlači turiste kao i lokalno stanovništvo
koji ga koriste kao sastajalište.
Možete uživati ​​u lijepom pogledu grada od tamo.
Godine 1789. obelisk postavljen je ispred crkve
koji se nalazi na vrhu stubišta.
Trojstvo na gorama je prekrasna francuska crkva
koja je izgrađena u 16. stoljeću.
Njegovo pročelje s dva zvonika prikazuje renesansni stil.
Privilegirano mjesto Trojstva na gorama
iznad trga Piazza di Spagna čini ga poznatim mjestom u Rimu.
Sankt Peterburg je drugi po veličini grad u Rusiji
nakon Moskve.
Osnovano 1703 od strane cara Petra Velikog,
Sankt Peterburg je odlučno moderan,
zahvaljujući svom urbanom dizajnu i arhitektura.
Novi grad trebao je omogućiti Rusija će otvoriti prozor u Europu,
a trebalo je pomoći Rusiji da se popne na rang velikih europskih sila
u skladu s carevim željama.
Danas je grad na popisu na UNESCO-vom popisu svjetske baštine.
Tvrđava Petra i Pavla
mjesto je gradskog povijesno utemeljenje 1703.
Locirano je na malom otoku Hares,
smješten u vijugavim vodama od Neve.
Brzo izgrađen tijekom Veliki sjeverni rat protiv Švedske,
to ilustrira vojna namjena novoga grada.
Da stabilizira svoje močvarno tlo,
bilo je potrebno više od 40 000 stupova uspostaviti prvu drvenu konstrukciju
prve citadele,
koja je obnovljena u kamenu nekoliko godina kasnije.
Iza bedema i vrata, tvrđava krije mnoge građevine,
uključujući Katedralu Petra i Pavla, sagrađena između 1712. i 1733. godine.
Ima zvonik visok 123 metra
a također stoji na mjestu nekadašnje drvene crkve.
Jedan je od najstarijih spomenika u gradu.
Građena je u baroknom stilu
slijedeći planove švicarskog arhitekta Domenica Trezzinija.
Unutra, riječ barok poprima svo svoje značenje.
Ružičaste i badem-zelene boje vide se uz pozlate.
Ukrasi su nevjerojatno bogati.
Raskošan ikonostas sadrži 49 prekrasnih ikona.
Katedrala sadrži mnogo luksuznih ukrasa,
ali je i grobno mjesto svih ruskih careva
i njihove obitelji još od vremena Petra Velikog.
Svi su ovdje pokopani, osim Petra II, pokopanog u Moskvi,
i Ivana VI. koji je ubijen u zatvoru
nakon državnog udara a čije je mjesto ukopa nepoznato.
Sve su grobnice napravljene od bijelog kararskog mramora, osim dva.
Grobovi Aleksandra II i njegove supruge Marije od Hesse-Darmstadta,
su različiti.
Marijina grobnica izrađena je od ružičastog rodonita sa Uralskih planina,
dok se Aleksandra II zelenog jaspisa s planina Altaj.
Obje su grobnice bile isklesane iz jednog bloka.
Lijesovi su tako smješteni ispod grobova,
ne unutar njih, kao što su ostali lijesovi.
Trenutno, katedrala sadrži 50 lijesova,
Od toga 46 iz obitelji Romanov.
Grobovi Petra, Aleksandra, Katarine, Nikole i Elizabete
ponovno pratiti cijelu povijest carske Rusije.
Tvrđava također sadrži bastion Trubetskoy.
Osnovano 1720. korištena je kao vojarna,
ali se brzo okrenulo u zatvor za važne osobe.
Među prvim zarobljenicima bio je najstariji sin Petra Velikog.
Bio je zatvoren i ovdje mučen do svoje smrti.
Kasnije u 19. stoljeću,
revolucionarni intelektualci također su bili ovdje zatočeni.
Među njima, pisci, Dostojevski i Gorki.
I Lenjinov stariji brat.
Kaže se da ga je to motiviralo u ulozi koju je kasnije igrao
u ruskoj revoluciji početkom 20. stoljeća.
Među tvrđavskim građevinama,
komandantova kuća postao je gradski povijesni muzej.
Osim maketa,
kuća ima očuvane sve elemente doma zapovjednika vojarne,
kao i svjedočanstva velikih povijesnih trenutaka grada.
Mnoštvo dodataka podsjeća posjetitelja da životni stilovi
Rusije 19. i 20. stoljeća
nisu bili toliko različiti od onog zapadnog svijeta.
Neoklasična zgrada kovnice novca također imalo svoje mjesto u okviru tvrđave.
Ovdje je valuta proizvodio se pod carevima.
Danas zgrada služi za izradu prigodnih komada,
medaljoni i odlikovanja.
Iz tvrđave se izlazi jedinim mostom,
onaj isti kroz koji sve potrepštine potrebne za svakodnevni život
prošao, iza ovih zidova, flankiran sa 12 bastiona.
Nevska vrata, koji omogućava pristup mostu,
dobio je nadimak Vrata smrti,
jer su zatvorenici prošli kroz kapiju prije nego što bude doživotno zatvoren
ili pogubljen.
Danas je to popularno mjesto među parovima.
Kao što vidimo,
grad Sankt Peterburg pun je povijesti,
najveći prema na veličinu svoje populacije.
Druga ruska luka na Baltičkom moru,
također je i veliko središte ruskog industrija, istraživanje i podučavanje,
kao i važan Europsko kulturno središte.
Nakon komunističkog razdoblja, grad je ponovno prisvojio svoju imperijalnu prošlost
i zajedno s njim, otvorila se prema Zapadu
na veliku radost posjetitelja koji mogu doći otkriti bogatu baštinu
vrijedan stvarnog interesa.
Nara je bila prva prijestolnica Japana između 1710. i 1784. godine.
Prije toga glavni gradovi selili su se iz kraljevstva u kraljevstvo
jer, prema drevnim vjerovanjima šintoizma,
smrt konstituirana najozbiljnija nečistoća,
a smrt vladara značila je ta je nečistoća pogodila cijeli kapital.
Prema tome, palače morala biti uništena i izgrađena na drugom mjestu.
Početkom osmog stoljeća,
Japanci shvatili da moraju stvarati
trajnije središte za vladu i državnu upravu,
pa su ovdje osnovali svoju prijestolnicu.
Pogotovo otkad se pojavio budizam u arhipelagu stvarajući nove potrebe.
Povijesni spomenici drevne Nare su među najstarijim u Japanu,
i bili su na UNESCO-vom popisu svjetske baštine
od 1998.
Hramu Kofukuji se pristupa stubištem koja vodi do malog osmerokutnog paviljona.
Sagrađena je na sjevernoj strani glavne zgrade 1721.
a obnovljena je 700 godina kasnije.
U japanskim budističkim hramovima, postoje tri glavne zgrade.
Pagoda općenito ima 3 do 5 katova, koji je odsutan u zen budizmu.
Glavna zgrada zvan Kondo, doslovno Zlatna dvorana,
koji je ponekad bio povezan do pagode uz klaustar zvan Kairo.
U parku kao i u cijelom gradu,
jeleni slobodno lutaju u miru i tišini.
U Shinto religiji,
smatraju se jeleni glasnik bogova.
Prema legendi, božanstvo koje sjedi na krilatom bijelom jelenu
sletio blizu ovdje kako bi se osigurala zaštita
novosagrađenog carskog grada.
Od tad, jeleni se smatraju božanskim životinjama,
zaštitnici Nare i cijelog Japana.
Do 1637. svatko tko je ubijao jelen je osuđen na smrt.
Danas ima više od 1000 jelena u Nari koji mole turiste za hranu.
U vrijeme Nare, kineska civilizacija imao veliki utjecaj na Japan.
Tako se uprava modelirala
nakon golemog centraliziranog i moćna kineska birokracija.
Isto je vrijedilo i za religiju,
i budizam cvjetala u arhipelagu.
Bilo je to vrijeme tijekom kojih su velike gradnje
budističkih hramova postalo je rašireno.
Ovi veliki hramovi imalo veliki utjecaj na stanovništvo
koji su ovu novu religiju vidjeli kao izvor moćne zaštite za zemlju.
Kroz ovaj hram i sve do izlaza, monumentalnost je uistinu naglašena.
Čim je osnovana tijekom razdoblja Nara, Todai-ji,
doslovno Veliki hram Istoka
služio za koncentraciju različite budističke sekte Japana.
Unutar svojih okolnih zidova
stoji najveća drvena gradnja u svijetu,
Daibutsu-den, dvorana Velikog Bude.
Ulaz mu je zaštićen zastrašujući nebeske čuvare.
Unutrašnji stalci ogromna brončana statua Bude,
Prosvijetljeni, uzdižući se 15 metara visoko.
Prikazuje najsofisticiraniju glavu isklesane kose u arhipelagu
s više od 100 brončanih uvojaka kose.
Desna ruka je podignuta u znak smirenja.
Osim Buddhe,
dvije drvene, pozlaćene bodisatve imaju za cilj pomoći doseći prosvjetljenje.
Izvan kipa proroka raspršuje sve zala
ako ga protrljate prije odlaska.
Četrnaest kilometara južno od Nare je Horyu-ji,
doslovno hram cvjetajućeg zakona.
Dio je spomenika sagrađena u sedmom stoljeću,
i to je među najstarije drvene građevine
postojeće u svijetu.
Ova arhitektonska remek-djela označio važnu točku
u povijesti umjetnosti.
Oni ilustriraju prilagodbu kinesko-budističke arhitekture
u japanskoj kulturi.
I ovdje stražar Nios ulaz u hram.
Onaj s otvorenim ustima, predstavlja izraz moći,
dok onaj sa zatvorenim ustima simbolizira latentnu moć.
Najstarije građevine vjerskog kompleksa iza vrata
su Kondo i pagoda s pet katova.
Glavna zgrada hrama je sveto zdanje,
koji sadrži kipove Buddhe.
Ulaz je strogo zabranjen.
Za razliku od Kine, u Japanu, pagode su od drveta
i izgrađen oko Shinbashire.
To je debeli središnji stup koji osigurava stabilnost spomenika
unatoč potresima.
Višekatnica bez stepenica,
izgrađen na pijedestalu i na vrhu je strelica ili šiljak,
prikazuju se kao umjetnički predmeti stvoreni za divljenje.
Pagode su najvažnije građevine u budističkim hramovima,
jer oni drže relikvije Buddhe.
Kairo, natkriveni hodnik koja se proteže na istok i zapad
okružujući pagodu i glavna zgrada
koristi se poput klaustra zapadnokršćanskih pagoda.
U krugu hrama ima osmerokutnu strukturu,
najstariji te vrste u Japanu.
To je paviljon snova, koja svoje ime duguje legendi.
Princ od Nare vidio nebesku nimfu u svojim snovima,
a ona ga je prosvijetlila o misteriju sutre.
Sutre su tekstovi učenja koja se pripisuju Budi.
Unutra, kip Bodhisattve je ostao skriven
više od tisuću godina kako bi sačuvao svoju moć.
S druge strane kompleksa nalazi se studijski paviljon, Kondo.
Sagrađena je za redovnike koji je proučavao budizam.
Oni su slijedili učenja koji je inzistirao na činjenici
da nema stvarnosti izvan misli
jer osjetila proizvode samo iluzije.
Još dalje, posvećen je hram utemeljitelju hrama, princu Shōtokuu,
koji je živio od 574. do 622. godine.
Proglasio je prvi nacionalni ustav Japana,
a uložio je i ogromne napore promicati širenje budizma.
U Nari, religija s vremenom postala vrlo sveprisutna
i vrlo stežući za carsku vladu.
Stoga je odlučio otići grad i sve njegove hramove
i preseliti glavni grad u Kyoto.
Vodopadi Iguazu nalaze se usred tropske šume
Južne Amerike na granici između Brazila i Argentine.
Jedno su od prirodnih čuda
i bili su navedeni kao svjetsku baštinu UNESCO-a 1984.
Oni nisu vodopadi, strogo govoreći, ali skupina od 275 kaskada
tvoreći polukrug preko gotovo tri kilometra.
Ime Iguazu znači velika voda na jeziku naroda Guarani.
Skupina kaskada izlijeva se
do šest milijuna litara vode u sekundi.
Prvi Europljanin razmišljati o ovim kaskadama
bio istraživač Álvar Núñez Cabeza de Vaca,
koji se odvažio u ovu raskošnu džunglu 1540.
Danas većina pada leže unutar argentinskog teritorija.
U šumi su napravljene mnoge staze za obilazak iznad raznih rukavaca rijeke.
Zahvaljujući pješačkim mostovima,
moguće je doći samo unutar nekoliko metara od vodopada.
Svaka kaskada ima svoje ime,
kao dvije sestre, Chico i Ramirez, na primjer.
Uz zaglušujuću buku,
proizvode višestruke kaskade veliki oblaci sastavljeni od kapljica vode,
a ovi stalno vlaže brojnih otoka na rijeci
i susjedne šume.
Tako se stvara mikroklima to je izuzetno povoljno
raskošnom i gusta suptropska vegetacija
koji sadrži vrlo raznoliku floru i faunu.
Preko 2000 biljnih vrsta žive među uobičajenim životinjama u regiji.
Tapiri, golemi mravojedi, majmuni urlikavi, oceloti, jaguari i kajmani.
S obje strane vodopada,
brazilske i argentinske vlade stvorili nacionalne parkove.
Ti su parkovi također registrirani na UNESCO-vom popisu svjetske baštine.
Osim pješačkih mostova rezervirano za najhrabrije posjetitelje,
moguć je prijevoz brodom do podnožja vodopada.
Ovdje je potrebna kabanica, kao i spretnost pilota,
jer on mora raditi sa snagom vodene struje.
Nakon donje argentinske staze, postoji gornji put.
Raspored staza kroz šumu
neka se uživa panoramski pogled na slapove.
Neka gledišta postavljeni su na rubu vodopada,
davanje posjetitelja perspektivu njihove okomite visine
i naelektrizirajući drhtaj.
Postoji niz balkona
iz koje možemo vidjeti različite kaskade.
Salto Dos Hermanas, Dečko, Ramirez, Bossetti,
Adam i Eva, Bernabé Méndez, i Mbigua ili Salto San Martin.
Slapovi Iguazu su hranjeni uz istoimenu rijeku
koji čini granicu između Brazila i Argentine.
Spaja se s rijekom Parana, 23 kilometra nizvodno od vodopada.
To je vrlo velika rijeka širine između 500 i 1000 metara,
a još se više širi dok se približava Slapovima
prije pada u tektonski rasjed 80 metara ispod u nekim područjima.
Najviša katarakta doseže visinu od 90 metara.
Zove se Garganta del Diablo, grlo vraga.
Njegova veličanstvena moć ga je vodila poslužiti kao mjesto radnje mnogih filmova.
Doista, ovaj vodopad izgleda kao gigantski lijevak
koja je spremna progutati svijet.
Mostići koji vode do balkona za promatranje
preko Đavoljeg grla
posjetiteljima omogućiti pristup i prigrliti ovo okruženje
koju stvaraju slapovi usred šume.
Međutim, ova sredina je ugrožena mnogim projektima postavljanja brana uzvodno.
Brane bi bile smrtna presuda za ovaj vrlo poseban ekosustav.
Obližnja sječa šuma također je razlog za zabrinutost.
Brazilska strana nudi drugačiji pogled na slapove,
osobito s pješačkih mostova koji su tamo postavljeni.
Volumen i razina vode varira prema godišnjim dobima.
Nadalje, može nositi velika debla,
iščupana iz banaka uzvodno uzburkanim vodama.
Pješački mostovi vam omogućuju da se što više približim Slapovima
u potpunoj sigurnosti.
Dovoljno su visoki kako biste izbjegli potapanje
i dovoljno jaka oduprijeti se plutajućoj olupini.
Ovi pješački mostovi pravi su uspjeh za turizam.
Ljubitelji prirode pronaći će originalno mjesto na vodopadima Iguazu
vrijedan interesa.
Divlja ljepota mjesta zasigurno čini nebesko okruženje
i čak nam daje sliku Zemlje kakva je mogla biti
prije nego što ga je čovjek pokušao ukrotiti.