Предиспанският град Теотиуакан се намира на 50 километра от Мексико сити.
Построен между първи век пр.н.е и седми век от н.е.,
Теотиуакан се характеризира поради големите размери на своите паметници
и по техните геометрични и символично оформление.
На върха на своето развитие,
градът се разпростря над 36 квадратни километра
от церемониалния център, който въпреки огромните си размери,
представлява само десет процента от общата площ на града.
Сред различните етнически групи които са населявали древно Мексико,
Тотонаците винаги са твърдели да си построил града,
и ацтеките, който пристигна тук много по-късно,
след разрушаването на града и изоставяне около 650 г. сл. Хр
увековечи тази история.
Те твърдяха, че са наследници на Тотонак на интелектуално и културно ниво.
Всъщност жертвите извършвани тук на всеки 20 години
под управлението на лидера на ацтеките, Моктесума,
разкрива, че древните вярвания настоя за Теотиуакан
като свещено място, мястото, където се създават боговете.
Авенюто на мъртвите пресича града от юг на север
и бяга към пирамидата на Луната.
Резултатът е високата 46 метра пирамида на много насложени паметници.
Археолозите са идентифицирали не по-малко от седем етапа на строителство,
които са предприети на всеки 52 години.
Този цикъл съответства на синхронизацията
на религиозния календар и земния календар.
Чрез копаене на тунели в пирамидата, археолозите откриха гробници
съдържащи тела които най-вероятно са били пожертвани.
Ръцете им са вързани на гърба, и техните гробници съдържат много дарове.
Преди структурата стои площадът на луната
облицована с платформи, които следват строго симетричен модел.
Платформите може да са били посветени към различни подбожества,
и вероятно са се провеждали религиозни церемонии в храмовете с изглед към платформите.
Сградите на обекта
бяха естествено декорирани със стенописи
представляващи аспекти на тяхното виждане за света
и тяхната среда по това време.
Ацтеките, подобно на своите предшественици, боготворих слънцето, дъжда, луната,
и много други божества.
Освен това те наблюдаваха звездите.
От централния си достъп,
мястото на Теотиуакан е разделена на четири квадранта.
Това символично представяне на света
обобщава астралната религия на номадите
и аграрната религия на заседналите хора.
Вляво от Авенюто на мъртвите стои най-голямата пирамида на сайта,
пирамидата на Слънцето.
Завършен през 150 г. сл. н. е., висока е 65 метра.
Двете му нива са разположени върху квадратна тераса с ширина 350 метра,
и има обем от 1 милион кубически метра.
Храмът, който стоеше на върха си е изчезнал.
Противно на много други мезоамерикански пирамиди,
беше, в по-голямата си част, изграден в една фаза.
Пирамидата е издигната на върха на пещера
тъй като пещерите са играли важна роля в религиозните системи
на праиспанците.
Те били символ на плодородието, мястото, от което се е появил човекът,
но и дадоха достъп към подземния свят, към мъртвите.
Стоейки пред тези уравновесени сгради, разбираме защо през 15 век,
ацтеките присвоили това изоставено величествено място.
Сайтът имаше каквото трябваше за задоволяване на амбициите на ацтеките,
които твърдят, че са Синовете на Слънцето, който слезе на Земята, за да ръководи света.
Подобно на своите предшественици,
ацтеките редовно идваха тук да отдадат почит на божествата.
Те са практикували човешки жертвоприношения както и канибализъм.
Жертвите, които бяха многобройни, постоянно изисква нови жертви,
и ацтеките предприели експедиции за получаване на военнопленници.
Жертвите обаче също биха могли да бъдат съгласни членове на населението
за религиозна вяра имаше, че жертвените жертви
ще се радват на завидна съдба.
Всяка божественост имаше свой специален жертвен ритуал.
Някои изискваха сърцето да бъде изтръгнато за да изгрява слънцето всяка сутрин.
Други изискваха децата да бъдат удавени за да вали дъжд в изобилие,
а други призоваха за одиране
в чест на бога на обновяване и растителност.
Изкачвайки се по Авенюто на мъртвите,
отвъд кръстовището с авеню Изток-Запад
стои огромен комплекс която археолозите наричат ​​Цитаделата.
Комплексът заема с площ от 16 хектара
и неговата 400-метрова ограждаща стена придава му вид на цитадела,
въпреки че не послужи като защитна структура.
От търговията беше много развит в империята,
може да е бил страхотен пазар за всякакъв вид търговия.
В задната част на сайта стои Храмът на крилатата змия,
все още се нарича Храмът на Кецалкоатъл.
Това е малка пирамида фланкиран от малка еспланада преди него.
Храмът на крилатата змия
е последната голяма структура ще бъде построен в Теотиуакан.
Страните са украсени с вълнообразни крилати змии
и на вертикалните панели, глави на влечуги стърчащи от пера
редуват се с трудноопределими геометрични скулптури.
Тази работа изискваше значителни средства
за всяка глава тежи не по-малко от четири тона.
По време на разцвета на града, тези скулптури са боядисани.
Теотиуакан е изоставен през седми век,
може би след народен бунт срещу водещата класа.
Преустроен за известно време от ацтеките през 15 век,
отново потъна в забрава
след пристигането на конкистадорите през 16 век.
Днес той е един от най-посещаваните археологически обекти в Мексико.
Във Франция, на 30 минути от Париж,
Шато дьо Рамбуйе е бивш кралска и президентска резиденция
разположени в рамките великолепен парк от 100 хектара,
част от едноименната гора.
През 1368 г. Жан Берние, съветник на крал Карл V,
купил древно имение, което той се превърна в укрепен замък
заобиколен от ровове.
Голямата кула е последният му свидетел.
От 14-ти до 17-ти век,
шатото става собственост на семейство д'Анжен,
единият от които, Жак, беше близък приятел на крал Франциск I през Ренесанса.
По-късно през 18 век, легитимираният естествен син на Луи XIV
ще извърши големи работи там, надявайки се да притежават ловно имение близо до Париж.
Шатото има прекрасна тухла и каменна архитектура
с фасади, прекъснати от капандури с тухлени фронтони и островърхи кулички.
Вътрешното подреждане на сборния апартамент,
в по-голямата си част все още на място, е много луксозен.
Първоначално граф на Тулуза посветил първата стая на жена си.
трябва да бъде отбелязано че много красиви, но еднакво крехки
Рококо и Неопомпей интериорни декорации на тази резиденция
може да се види само при посещения с придружител.
Всяка от тези съседни стаи е изцяло покрита със скулптурна ламперия
изработени от орнаментисти
Франсоа-Антоан Васе и Жак Вербек.
Комин носи царските емблеми.
Проспективният завършва при господарката на будоара на къщата.
След това крал Луи XVI ще се влюби със замъка Рамбуйе
и след него Наполеон I.
И двамата обожаваха лова,
така че те ще ремонтират другите крила на суверенното жилище,
в по-мрачен стил този път.
По-късно Рамбуйе ще бъде високо оценен от Наполеон I
в началото на 19 век.
Тогава през 20 век,
шатото ще стане едно от резиденциите на президентите
на френската република, използвани за посрещане на чужди държавни глави.
Неотдавна тя беше превърната в музей.
Тук времето няма власт над историята.
Страхотната престижна трапезария на първия етаж
беше бившият Спалнята на краля през 18 век.
На стената има два гоблена
от известния New Indies Tenture на работилницата за гоблени,
индианският ловец, и негрицата, носена в хамак.
Тази серия гоблени напомня природата на Бразилия,
Новата Индия на времето.
Това е преработена Бразилия
преработен, за да съответства към идеята за новия свят
които са имали по това време.
Кралете са използвали тези гоблени да прави дипломатически подаръци
и да разпространява изкуството и експертизата на французите.
Ето къде схващаме пълната историческа приемственост
на замъка Рамбуйе.
Горната стая на тази голяма кула
където крал Франциск I починал на 31 март 1547 г.
ще служи като жилищна част за престижни гости
посещение на Франция през 20 век.
Шато дьо Рамбуйе беше, например мястото на първата среща
на върха на най индустриализираните страни през 1975 г.
През 1999 г. Споразумението от Рамбуйе беше написано там,
мирно предложение между Югославия и Косово.
Руският президент Борис Елцин, и Нелсън Мандела също прекара време тук.
Трябва да се изкачите по малкото стълбище за да стигна до Светая Светих,
това, което наричаме Стая на Франсис I.
Това е леглото, в което най-големите чуждестранни държавни глави
са спали.
Бюстът на краля е, разбира се, поставени на видно място в стаята.
Мебели от епохата на Възраждането е придобит чрез различни покупки.
Що се отнася до градината, Фльорио д'Арменонвил,
който купи шатото от семейство Онджин,
пръсна колосална сума за развитието на парка.
Като за начало той е този който преобрази френските формални градини
и създаде серия от езера захранвани от многобройните извори
в тази блатиста местност.
Пристанът е началната точка за всички пътеки в градината.
По шестте острова са прокопани канали по-рано достъпен с лодка или гондола.
Паркът е оживен от скулптури създаден от Симон Мазиер, Пиер Льо Гро,
и Рене Фремон.
Синът на графа на Тулуза, херцогът на Пентиевър
ще инвестира и в градината.
Развива 25 хектара на английския пейзажен парк
с изграждането на глупости.
Това е на мода на връщането към природата.
Ето това изкуство да живееш, роден от Просвещението,
се провежда с пищност.
Построена е Shell Cottage през 1779 г. за принцеса дьо Ламбал,
снахата на херцога.
Интериорната декорация прекъсва с селски екстериор.
Това е целта на глупостта да изненада посетителя.
Дори огледалата от перли, което замъглява образа.
Луи XVI купува Рамбуйе от братовчед си, защото обичаше лова,
но Мария Антоанета не хареса мястото
заради звука направени от хиляди жаби
които са живели в тази бивша блатиста местност.
И така, за да я хареса имението, което в най-голяма тайна,
кралят е построил тази великолепна мандра, и е открит през 1787 г.
В зората на Френската революция,
Дневникът отразява идеализираното завръщане към природата
застъпени от епохата на Просвещението.
Две години по-късно,
Френската революция гърми Луи XVI и Мария Антоанета ще бъде обезглавена,
и областта Рамбуйе ще стане национална собственост
и да започнем нова кариера, Този път републиканец.
В Южен Пелопонес през 1204 г.
Четвъртият кръстоносен поход промени първоначалната си цел,
и кръстоносците пленени и ограбват Константинопол.
Тогава Византийската империя беше разделен между новия император,
венецианците и кръстоносците.
Пелопонес е дадена на Жофри дьо Вилардуен
които тогава контролират Спарта и неговия регион да се установят там.
За да се подсигури сигурността на неговия дворец,
Синът на Джефри, Гийом,
беше построен замък на един от околните хълмове.
Така се ражда Мистра.
Гората и нейните укрепления са завършени през 1249 г.
По-късно Мистра е управлявана от синовете и братята
на византийските императори.
Той дори стана вторият по големина град на империята след Константинопол.
Беше страхотен център на философските изследвания
привличайки множество интелектуалци които са повлияли на ренесансовата Италия
през 15 век.
Изравнен със земята от турците
по време на Гръцката война за независимост през 1825 г.,
древния византийски град беше напълно изоставен.
През 1989 г. руините на крепостта и двореца,
многобройните останали църкви и манастири
бяха изброени в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО.
По склоновете на носа,
докосвайки византийски църкви показват своята бурна история
сред кипариси и маслинови горички.
По протежение на околната стена от долния град,
сградите, които съставят църквата на митрополията
датират от края на 13 век, скоро след завършването на крепостта.
Никифор го построил
след закупуване околните земи и къщи.
Стилът е характерен за това време,
със своите камъни заобиколен от ред тухли.
Църквата е подобрена в края на 15 век,
и нейните куполи разкриват византийското влияние.
Сводовете на приземния етаж са оригиналите.
Тази базилика е посветена на Свети Димитър
е разделен на три кораба с два реда от три колони.
Централният кораб е много по-висока от другите две.
Води до традиционен византийски олтар
където Исус Христос, Дева, и апостолите са осветени.
Рисунките датират до последните десетилетия на 13 век
и първата половина на 14 век.
Те са запазили богатите им цветове въпреки старостта им.
Манастирът Пантанаса е най-добре запазената сграда на Мистра
а също и единственият която е заета и днес
от половин дузина монахини.
Беше основан от Жан Франгопулос, министър през 1424 г.
Франгопулите бяха важно семейство от Мистра с латински произход
но елинизирани с времето.
Всъщност името на семейството посочва неговия произход
тъй като frango означава откровен.
Франкското влияние се вижда ясно в камбанарията.
Неговите трилопатни прозорци са обрамчени от готически арки
и четири малки кули обграждат купола на върха.
Фасадите включват два реда прозорци на апсидите.
Тесни са и готика на долното ниво
и по-големи на горното ниво.
Църквата е базилика с три кораба на първо ниво,
но покривът му е покрит с пет купола.
Оригиналните стенописи са завършени от други през 17 век.
За благородните семейства на Мистра,
изграждане на църква или базилика беше начин за утвърждаване на техния статус.
За тези, които не са аристократи но стана богат,
беше начин да се опита да се изкачи по социалната стълбица.
Това обяснява защо се сблъскваме много църкви на това византийско място.
Този манастир е последната голяма сграда от византийския период, построен в Мистра.
Това е красив пример на архитектурата на Мистра от 15-ти век
с комбинация от три традиции, местни, византийски и франкски.
Сред руините и многобройните църкви по склоновете на хълма
стои старинният дворец от лидерите на региона.
Представлява комплекс от сгради датиращи от различни периоди
съставен от две крила във формата на L.
Тук, в края на долния град, манастирът Перивлептос
и неговата църква са построени върху лицето на скалата
в продължението на пещера.
Част от сградите са в руини.
Други обаче са в перфектно състояние.
По-специално Католикон, църквата на манастира.
Необичайното местоположение на този манастир
се обяснява с факта, че по-древно място за християнско поклонение
е установен в пещерата.
Манастирът е построена през 14 век
с цел на разработването на примитивния олтар.
Франкското влияние се разкрива от лилиите
което се вижда в много области гравирани върху апсидите.
Църквата стои срещу скалиста скала
и апсидите сякаш стърчат от скалата.
Църквата е проектирана върху план на гръцки кръст
с купол, поддържан от четири стълба.
Тук също стените и таваните са покрити с фрески,
които са доста запазени.
Те изобразяват Христос, апостолите,
и Дева Мария.
Сред картините,
странна сцена на Рождество Христово изобразява Мария легнала,
с лице към нас и с гръб върху Исус в дървена люлка.
Църквата е оградена от параклиси в който можете да се насладите и на фрески.
Имаме малко информация за руините на Мистра,
но въпреки това набавят красиво, мистично пътешествие.
Град Рим в Италия е бил в сърцето на историята
още от времето на Древен Рим.
В продължение на много векове, различни лидери и различни традиции
построил много паметници който е оцелял през вековете.
Те носят ценно свидетелство за това минало.
Рим наистина е музей на открито.
Градът е запазен нейната архитектурна хомогенност.
Индустриализация и модернизъм не създаде никакви хълцания тук.
Градът е запазил своя чар и съжителстват различни стилове.
Построен е Пиаца Навона върху руините на стадиона на Домициан,
който е стоял тук през първи век.
Създаден през Ренесанса, е запазила точната си форма.
Това е най-голямото туристическо място в италианската столица.
С монументалния си архитектурен декор и неговите фонтани,
това е едно от най-красивите Барокови паметници на Рим.
Твърди се, че е третият най-красивия площад в света.
Освен това, това е една от основните туристически зони на града
пълен с ресторанти, тераси, артисти и улични представления.
Наистина е добро място за разходка.
Южно от площада, Мавърският фонтан е проектиран от Бернини
и създадено от Джакомо дела Порта през 1576 г.
Фонтанът представлява мавър, който се бори с делфин.
Някои казват това това е портрет на самия Бернини.
Този мавър е заобиколен от тритони издухване в миди и скулптури,
наливане на вода от горния басейн към долния басейн.
На север, фонтанът на Нептун също е от Джакомо дела Порта.
Скулптурата е модифицирана в края на 19 век.
Централната фигура на Нептун след това беше добавена борба с октопод.
Около чешмата, изобилстват наяди, херувими и морски кончета.
Най-красивият фонтан със сигурност е тази на Четирите реки
в центъра на площада.
Построен е от самия Бернини през 1550 г.
Четирите реки, които представлява всеки символизира континент.
По това време континентът Океания все още не бяха открити.
Увенчана е с обелиск
това беше намерено в древните руини на Рим.
Сред многото фонтани на Рим,
фонтан ди Треви е идеалното място за срещи
на влюбени и двойки които искат да имат деца.
Легендата гласи, че името му произлиза от момиче на име Треви,
която запази девствеността си като посочи мястото на този извор.
Построен през 18 век,
това е продължение на бароковата архитектура.
На върха си четирите статуи представляват четирите сезона.
В краката му стои алегория на четирите реки.
Централната ниша приютява богът на морето, Нептун,
ограден от статуите на изобилие и целебност.
Обичаят при напускане на Рим е да хвърлите монета с дясната си ръка
докато обръщате гръб на фонтана.
Това суеверие навлиза близо един милион евро годишно
към различни благотворителни организации в града.
Виа Дел Корсо издава на Пиаца дел Пополо,
което означава площада на хората.
В центъра стои египетски обелиск от Хелиополис.
Докаран в Италия при управлението на Август,
тя е поставена на този площад през 1589 г.
Площадът беше площадка на публични екзекуции.
Заобиколен е от три църкви и два фонтана в бароков стил.
Сред тези църкви, Санта Мария дел Пополо се откроява.
Този стар параклис от 11-ти век беше разширен и преустроен многократно,
по-специално от Бернини през 17 век.
Пиаца ди Испания е друг основен туристически обект на Рим.
През 1620 г. Испания превзема този площад
да създаде свое посолство до Светия престол.
През 17 век,
района около посолството дори се смяташе за испанска територия.
През 1854г.
Папа Пий IX имаше древния Колона на непорочното зачатие
построен тук.
Благодарение на многобройните си хотели, това е много космополитно място.
Величествено, монументално стълбище се издига от площада.
Той е открит през 1725 г.
изработени от мрамор и построена в късен бароков стил
от архитекта Франческо де Санктис,
наброява 138 стъпала на три нива.
Серия от разширяващи се и свиващи се рампи засилват възприятието за височина.
Стълбището се използва често като място за разходки.
Привлича туристи както и местното население
които го използват като място за срещи.
Можете да се насладите на хубава гледка на града от там.
През 1789 г. обелиск е поставен пред църквата
който се намира в горната част на стълбището.
Троицата на планините е красива френска църква
която е построена през 16 век.
Фасадата му е с две камбанарии показва ренесансов стил.
Привилегированият сайт на Троицата на планините
над Пиаца ди Спаня го прави добре известно място в Рим.
Санкт Петербург е вторият по големина град в Русия
след Москва.
Основан през 1703 г от царя Петър Велики,
Санкт Петербург е решително модерен,
благодарение на градския си дизайн и архитектура.
Новият град трябваше да даде възможност Русия да отвори прозорец към Европа,
и трябваше да помогне на Русия да се издигне до ранга на великите европейски сили
в съответствие с желанията на царя.
Днес градът е в списъка в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО.
Петропавловската крепост
е мястото на града историческа основа през 1703 г.
Намира се на малкия остров Харес,
сгушен в криволичещите води на Нева.
Бързо построен през Великата северна война срещу Швеция,
това илюстрира военното предназначение на новия град.
За да стабилизира своята блатиста почва,
бяха необходими повече от 40 000 кокили за създаване на първата дървена конструкция
на първата цитадела,
който беше преустроен в камък няколко години по-късно.
Зад стените и портите, крепостта приютява много сгради,
включително катедралата Петър и Павел, построена между 1712 и 1733 г.
Има 123-метрова камбанария
и също стои на сайта на бивша дървена църква.
Той е един от най-старите паметници в града.
Построена е в бароков стил
следвайки плановете на швейцарския архитект Доменико Трезини.
Вътре думата барок придобива цялото му значение.
Розови и бадемово-зелени цветове се виждат заедно с позлатата.
Украсата е невероятно богата.
Пищният иконостас съдържа 49 красиви икони.
Катедралата съдържа много луксозни декорации,
но това е и мястото на погребението на всички руски императори
и техните семейства от времето на Петър Велики.
Всички бяха погребани тук, с изключение на Петър II, погребан в Москва,
и Иван VI, който беше убит в затвора
след преврат и чието гробно място е неизвестно.
Всички гробници са направени от бял карарски мрамор, с изключение на две.
Гробниците на Александър II и съпругата му Мария от Хесен-Дармщат,
са различни.
Гробът на Мария е направен от розов родонит от Уралските планини,
докато този на Александър II е направен от зелен яспис от Алтайските планини.
Двете гробници са скулптурирани от един блок.
Ковчезите са разположени по този начин под гробниците,
не вътре в тях, както са другите ковчези.
В момента катедралата съдържа 50 ковчега,
46 от които са от семейство Романови.
Гробовете на Петър, Александър, Катрин, Никола и Елизабет
проследи отново цялата история на имперска Русия.
Крепостта също съдържа бастионът Трубецкой.
Основана през 1720 г., използван е като казарма,
но бързо се обърна в затвор за важни фигури.
Сред първите затворници е най-големият син на Петър Велики.
Той беше затворен и измъчван тук до смъртта си.
По-късно през 19 век,
революционни интелектуалци също са били задържани тук.
Между тях, писателите Достоевски и Горки.
По-големият брат на Ленин също.
Твърди се, че това го е мотивирало в ролята, която изигра по-късно
в руската революция в началото на 20 век.
Сред крепостните сгради,
къщата на командира се превърна в исторически музей на града.
Освен умалените модели,
къщата е със запазени всички елементи от дома на казармата,
както и свидетелства от великите исторически моменти на града.
Изобилие от аксесоари напомня на посетителя, че начините на живот
Русия от 19 и 20 век
не бяха толкова различни от този на западния свят.
Неокласическата сграда на монетния двор също е имало своето място в рамките на крепостта.
Тук е валутата е произведен при царете.
Днес сградата служи за създаване на възпоменателни произведения,
медальони и декорации.
От крепостта се излиза по единствения й мост,
същата, чрез която всички консумативи, необходими за ежедневието
премина зад тези стени, фланкиран от 12 бастиона.
Невската порта, който дава достъп до моста,
получи прякора Портата на смъртта,
за затворници, преминали през портата преди да бъде осъден на доживотен затвор
или екзекутиран.
Днес това е популярно място сред двойките.
Както виждаме,
град Санкт Петербург е зареден с история,
най-голям според спрямо размера на населението му.
Второто руско пристанище на Балтийско море,
той е и голям център на рус промишленост, изследвания и преподаване,
както и важен европейски културен център.
След комунистическия период, градът отново присвои своето имперско минало
и заедно с него, тя се отвори към Запада
за голяма радост на посетителите които могат да дойдат да открият богато наследство
заслужаващ реален интерес.
Нара е първата столица на Япония между 1710 и 1784 г.
Преди това столиците бяха премествани от царство в царство
тъй като според към древните вярвания на шинтоизма,
конституирана смърт най-сериозният примес,
и смъртта на владетел означаваше тази нечистота удари цялата столица.
Следователно дворците трябваше да бъде унищожен и построен на друго място.
В началото на осми век,
японците разбраха, че трябва да създават
по-издръжлив център за правителството и държавната администрация,
така те основаха столицата си тук.
Особено след като се появи будизмът в архипелага, създавайки нови нужди.
Историческите паметници на древна Нара са сред най-древните в Япония,
и те са били в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО
от 1998г.
До храма Кофукуджи се стига по стълбище който води до малък осмоъгълен павилион.
Построена е от северната страна на основната сграда през 1721 г.
и е възстановен 700 години по-късно.
В японските будистки храмове, има три основни сгради.
Пагодата обикновено е от 3 до 5 етажа, което отсъства в дзен будизма.
Основната сграда наречен Кондо, буквално Златна зала,
което понякога беше свързано до пагодата от манастир, наречен Кайро.
В парка както и в целия град,
елени се разхождат свободно в мир и тишина.
В шинтоистката религия,
се смятат елени пратеникът на боговете.
според легендата, божество, седнало върху крилат бял долар
кацна близо до тук за да се гарантира защитата
на новопостроения императорски град.
От тогава, елените се смятат за божествени животни,
защитници на Нара и на цяла Япония.
До 1637 г. всеки, който е убил един елен беше осъден на смърт.
Днес има повече от 1000 елена в Нара, които молят туристите за храна.
По времето на Нара, китайската цивилизация имаше голямо влияние върху Япония.
Така администрацията се моделира
след по-голямата централизирана и мощна китайска бюрокрация.
Същото се отнасяше и за религията,
и будизма процъфтява на архипелага.
Беше време през който големите строежи
на будистките храмове станаха широко разпространени.
Тези велики храмове имаше много голямо влияние върху населението
които виждали тази нова религия като източник мощна защита на страната.
В целия храм и до изхода, монументалността е наистина подчертана.
Още с основаването си по време на периода Нара, Тодай-джи,
буквално Великият храм на Изтока
служи за концентриране различните будистки секти в Япония.
В рамките на заобикалящите го стени
стои най-големият дървена конструкция в света,
Дайбуцу-ден, залата на Великия Буда.
Входът му е защитен като плашат небесните пазители.
Вътрешни стойки огромна бронзова статуя на Буда,
Просветеният, издигащ се на 15 метра височина.
Той показва най-сложната глава на изваяна коса в архипелага
с повече от 100 бронзови къдрици за коса.
Дясната ръка е вдигната в знак на умиротворение.
Освен Буда,
двете дървени, позлатени бодхисатви са предназначени да помогнат за достигане на просветление.
Отвън статуя на пророка разсейва всички злини
ако го разтриете преди да тръгнете.
Четиринадесет километра южно от Нара е Хорю-джи,
буквално Храмът на процъфтяващия закон.
Той е част от паметниците построена през седми век,
и е сред най-старите дървени сгради
съществуващи в света.
Тези архитектурни шедьоври отбеляза важен момент
в историята на изкуството.
Те илюстрират адаптацията на китайско-будистката архитектура
в японската култура.
И тук стражът на Ниос входа на храма.
Този с отворена уста, представлява израз на сила,
докато този със затворена уста символизира латентна сила.
Най-древните сгради на религиозния комплекс след портата
са Кондото и пететажната пагода.
Основната сграда на храма е свещената сграда,
който съдържа статуите на Буда.
Влизането е строго забранено.
Противно на Китай, в Япония, пагодите са направени от дърво
и построен около Шинбашира.
Това е дебел централен стълб което гарантира стабилността на паметника
въпреки земетресенията.
Многоетажен без стълбище,
построен на пиедестал и увенчан със стрела или шип,
те се показват като художествени предмети, създадени за възхищение.
Пагодите са най-важните структури в будистките храмове,
защото те държат мощите на Буда.
Кайро, покрит коридор който се простира на изток и запад
около пагодата и основната сграда
се използва като манастирите на западните християнски пагоди.
В комплекса на храма представлява осмоъгълна структура,
най-старият по рода си в Япония.
Това е павилионът на мечтите, който дължи името си на легенда.
Принцът на Нара видял небесна нимфа в сънищата си,
и тя го просвети върху мистерията на една сутра.
Сутрите са текстовете от ученията, приписвани на Буда.
Вътре статуя на Бодхисатва е останало скрито
повече от хиляда години за да запази властта си.
От другата страна на комплекса стои павилионът за проучвания, Кондо.
Построена е за монасите който е изучавал будизма.
Те следваха ученията който настояваше на факта
че няма реалност извън мисълта
защото сетивата произвеждат само илюзии.
По-далеч е посветен храм на основателя на храма, принц Шотоку,
който е живял от 574 до 622 г.
Той обнародва първата национална конституция на Япония,
и той също положи огромни усилия за насърчаване на разпространението на будизма.
В Нара, религията стана много вездесъщ с течение на времето
и много стеснително за императорското правителство.
Така той реши да си тръгне града и всичките му храмове
и преместете столицата в Киото.
Намират се водопадите на Игуасу в средата на тропическата гора
на Южна Америка на границата между Бразилия и Аржентина.
Те са едно от природните чудеса
и бяха изброени като обект на световното наследство на ЮНЕСКО през 1984 г.
Те не са водопади строго погледнато, но група от 275 каскади
образувайки полукръг над близо три километра.
Името Игуасу означава голяма вода на езика на народа гуарани.
Излива се групата каскади
до шест милиона литра вода за секунда.
Първият европеец да съм съзерцавал тези каскади
беше изследователят Алвар Нунес Кабеса де Вака,
който се осмели в тази пищна джунгла през 1540г.
Днес по-голямата част от паданията се намират на аржентинска територия.
В гората са създадени много туристически пътеки над различните ръкави на реката.
Благодарение на пешеходните мостове,
възможно е да се стигне само в рамките няколко метра от водопадите.
Всяка каскада има свое име,
като две сестри, Чико и Рамирес, например.
С оглушителен шум,
множеството каскади произвеждат големи облаци, съставени от водни капчици,
и те постоянно се овлажняват множеството острови по реката
и съседните гори.
Така се създава микроклимат това е изключително благоприятно
до пищен и гъста субтропична растителност
който съдържа много разнообразна флора и фауна.
Над 2000 вида растения живеят сред често срещаните животни в региона.
Тапири, гигантски мравояди, ревачи, оцелоти, ягуари и каймани.
От двете страни на водопада,
правителствата на Бразилия и Аржентина са създали национални паркове.
Тези паркове също са регистрирани в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО.
Освен пешеходните мостове запазено за най-смелите посетители,
възможно е да вземете лодка до подножието на водопада.
Тук е необходим дъждобран, както и сръчността на пилота,
защото той трябва да работи със силата на водното течение.
След долната аржентинска пътека, там е горната пътека.
Оформлението на пътеките през гората
позволява на човек да се наслаждава панорамна гледка към водопада.
Някои гледни точки са установени на ръба на водопада,
даване на посетители перспектива на тяхната вертикална височина
и наелектризираща тръпка.
Има последователност от балкони
от които можем да видим различните каскади.
Salto Dos Hermanas, Момче, Рамирес, Босети,
Адам и Ева, Бернабе Мендес, и Mbigua или Salto San Martin.
Водопадите Игуасу се подхранват край едноименната река
която образува границата между Бразилия и Аржентина.
Влива се в река Парана, 23 километра надолу по течението от водопада.
Това е много голяма река между 500 и 1000 метра ширина,
и се разширява още повече тъй като се приближава до водопада
преди да попадне в тектонски разлом 80 метра по-надолу в някои райони.
Най-високата катаракта достига до 90 метра височина.
Нарича се Гарганта дел Диабло, гърлото на дявола.
Величествената му сила го е водила да служи като декор на много филми.
Наистина този водопад изглежда като гигантска фуния
който е готов да погълне света.
Мостовете, които водят към балконите за наблюдение
над гърлото на дявола
позволи на посетителите да се приближат и прегърнете тази среда
създадени от водопадите сред гората.
Тази среда обаче е застрашена от много проекти за инсталиране на язовири нагоре по течението.
Язовирите биха били смъртна присъда за тази много специална екосистема.
Близкото обезлесяване също е причина за безпокойство.
Бразилската страна предлага различен изглед към водопада,
особено от пешеходните мостове които са поставени там.
Обемът и нивото на водата варира според сезоните.
Освен това, може да носи големи стволове на дървета,
изтръгнати от бреговете нагоре по течението от бурните води.
Пешеходните мостове ви позволяват за да се доближите възможно най-близо до водопада
в пълна безопасност.
Те са достатъчно високи за да избегнете потапяне
и достатъчно силна да устои на плаващите останки.
Тези пешеходни мостове са истински успех за туризма.
Любителите на природата ще намерят оригинално място при водопадите Игуасу
заслужаващ интерес.
Дивата красота на сайта със сигурност създава райска обстановка
и дори ни дава изображение на Земята, каквато можеше да бъде
преди човек да се опита да го опитоми.