У августу 1944. год.
када је Париз требало да буде ослобођен после четири дуге године окупације,
Хитлер је наредио да се град уништи дизањем у ваздух мостова и споменика.
Легенда каже да је немачки генерал командант Париза,
Дитрих фон Чолтиц, намерно није послушао Фирера
да спасе древни град да је Хитлер хтео да збрише мапу.
Ова верзија како је Париз спашен
испричао је генерал у својим мемоарима писаним 1950. године.
Невероватна прича која је прихваћена књижевношћу и кинематографијом
и хранио машту неколико генерација у Француској.
Мора се рећи, то је сјајна прича, можда мало превише.
Који су били Хитлерови тајни планови?
Да сазнам истину, морамо да се удубимо у мит
и ексхумирати и истражити заборављене архиве
да нађемо доказе шта се заиста догодило крајем 1944. године.
У јуну 1940. Француска се предала.
Утицај је био глобалан, Париз је пао.
Проглашен је отвореним градом
и предат је непријатељу без одбране да избегне његово уништење.
У зору 14. јуна г. Немци су ушли у град
и летео кукасти крст са врха Ајфелове куле.
Двадесет и једна година после понижења Версајског уговора 1918.
Немачка се осветила.
Крајем месеца дошао је Хитлер да се дивим његовом новом освајању, Паризу,
кратка посета.
За два и по сата,
Фирер је ишао од споменика до споменика у практично пустом граду.
Париз га је фасцинирао, али какву је судбину имао за то?
У Мајн Кампфу он изражава мржњу и презир према Французима.
Смртни непријатељ, пише он.
Тривијално, површно,
који су показали да су неспособни да је сам добио рат 1918.
Једном речју, непријатељ који се мора победити.
У Хитлеровим очима, Париз је могао бити само сломљен или уништен,
и то је оно што наредио је четири године касније.
Да разумем мит проглашеног уништења Париза,
прво морамо погледати на мемоарима немачког генерала.
У августу смо 1944. године.
За нацисте, ситуација се много променила
од Хитлерове посете јуна 1940.
Совјети су напредовали на запад у центар Пољске.
Савезници су се искрцали у Нормандији и марширају на исток.
Хитлер поставља непознатог генерала,
командант дивизије Фестунг Гроß-Париз
почетком августа.
Његово име је Диетрицх вон Цхолтитз.
Међутим, ко је овај официр и одакле је?
Вон Цхолтитз је прави пруски официр, скоро карикатура.
Он је из породице официра.
Отац му је био пуковник током Великог рата.
Он је из породице земљопоседника.
Он је професионални официр у пешадији.
Хитлер је имао велико поверење у Фон Чолтица
и почетком августа 1944. ово је било важно.
Две недеље раније, Фирер је избегао напад
у организацији официра Вермахта који је хтео да га убије
и збацити нацистички режим.
Након тога, све више се затварао
и више него икад, држао строгу контролу над војним операцијама.
Војска био један од стубова режима
јер је то било оруђе то му је омогућило да води своје ратове,
освајати нације, за постизање циљева нациста.
То је било готово и изгубио је свако поверење у војску.
Чишћење које је уследило након овог напада оставио 5.000 мртвих.
Генерал у Паризу који је био умешан у заплет
завршио би виси са месарске куке.
Именован је Дитрих фон Чолтиц да га замени Хитлер лично.
Он није био умешан у завери против Фирера.
Био је веран и дисциплинован генерал.
Био је у Русији од 1941. године.
Знамо да је од почетка 1942.
нацисти су мало спроводили политику да искореним Јевреје из Европе.
Редовна војска је била широко укључена у спровођењу ове политике.
Нису само СС учествовали
у масакрима и депортацијама.
У стварности, Вон Цхолтитз није био баш хуманиста
за које легенда тврди да је.
Био је потпуно ревностан и показао се као немилосрдан.
Као потпуковник 1940.
занемарио је неутралност Холандије нападом на Ротердам.
Потпуно је уништио центар града након што су се Холанђани већ предали.
Током опсаде Севастопоља 1942.
допринео је убиству десетине хиљада цивила
и наредио употребу Карл-Герата
највећи комад артиљерије икада направљен.
Није оставио ништа осим рушевина.
Ово је био немилосрдан човек коме је Хитлер дао пуну контролу
дивизије Фестунг Гроß-Париз.
То је било његово прво искуство главног града.
Никада није био у Паризу,
иако је посета Паризу била, као путовање у Италију,
својеврсни обред прелаза
за добро образоване кругове припадао је у Немачкој.
Знамо да је од 1944. када је био заробљеник савезника,
објаснио је америчким службама колико је мрзео Француску,
мрзео је Париз и мрзео је Французе.
Вон Цхолтитз мисија био од највеће важности.
Париз је био витално средиште комуникације до Руана.
Сви мостови преко песка
био срушен савезничким бомбардовањем после Дана Д.
Његове наредбе су биле да обезбеде да је Париз остао сигуран
пошто је на путу за евакуацију за трупе из Нормандије.
9. августа,
Вон Цхолтитз настанио се у Ле Мерису,
луксузни хотел који се налази у улици Руе де Риволи испред врта Тиљерија.
По његовом доласку, приметио је да је атмосфера
и престоница могао да закомпликује његову мисију.
Када Цхолтитз стигне у Париз, налази град чији становници
скоро месец дана су демонстрирали своје непријатељство
окупацији на овај или онај начин.
Много је немира,
а он брзо оставља лош утисак о Парижанима.
Лето 1944. године била тема других мемоара,
поред оног Фон Чолтица.
Као оне које оставља дипломата
који је био шведски конзул у то време у Паризу.
Раул Нордлинг, легенда каже да је он човек
који је наговорио генерала да поштеде капитал.
Написано непосредно после рата али објављен 2000-их,
Воде нас мемоари Раула Нордлинга неколико корака од хотела Ле Меурице
до Церцле Суедоис.
Као њен председник, конзул се састао са било ким ко је био тамо у Паризу.
Био је лукав бизнисмен.
Имао је много уговора,
не само са другим привредницима за које би се могло рећи да су колеге,
али и са мушкарцима са политичком моћи у немачким властима.
Такође и неки шефови Отпора.
Познавао је много људи.
Неутралност његове земље и светски сукоб
дао је Нордлингу јединствен положај и чини га вредним сведоком.
У његовом рачуну, он извештава о расположењу Парижана
када је генерал стигао.
У једну руку, постоји чежња за ослобођењем
али са извесном бригом.
Наравно да желе да буду ослобођени, али жива.
Као што знамо, ово је почетак августа 1944. године.
Градови су били уништени, сравњени, и широко бомбардован у Нормандији
и да судбина Париза уопште није извесно.
Одјеци Дана Д.
Победе савезника у Нормандији,
помешан са оскудицом и страх од одмазде,
постепено сеје дух побуне међу становништвом.
Хаос полако избија.
19. августа год.
десет дана након доласка Фон Чолтица,
голисти и комунистички отпор послао позив на побуну,
говорећи да се вијори француска застава у седишту полиције
преко пута Нотре Даме,
Парижани су разумели да се ситуација променила.
Све је врло брзо ескалирало.
Свуда у граду,
припадници отпора јуришали на јавне зграде.
Од тада, Сукобили су се Парижани и Немци.
Од кровова, тремова, прозора и кроз стамбене блокове,
чују се пуцњи и избија борба.
Опасност је свуда.
На улицама, повећава се број барикада
подигло одређено становништво.
У том тренутку немачка војска још не зна како да реагује.
Биће одмазде,
али пре свега брзо постаје јасно да је однос снага
није у корист устаника.
Постоји реалан ризик да Вон Цхолтитз наредиће масовну одмазду
против становништва.
У Нормандији, немачка војска пропада уочи савезничке офанзиве.
Под притиском генералштаба отпора и генерала Леклерка,
америчка врховна команда пристали да промене своје планове
и нека француска друга оклопна дивизија кренути ка престоници.
Чувши ову вест из Француске, Хитлер улази у један од својих легендарних беса.
Вон Цхолтитз прима много телефонских позива из Фиреровог штаба.
Наређено му је да успостави ред.
Прича се да је 23. августа год. у 11:00 ујутру,
шифровани телеграм долази директно од Фиреровог штаба
стиже у Ле Мерис.
То је апсолутни и неоспоран поредак.
Париз не сме пасти у руке непријатеља,
и ако јесте, не би требало да буде ништа друго до рушевине.
Ако је оригинална копија овог реда и даље постоји,
мораћемо да га потражимо на другој страни Рајне.
Немачки војни архив
чувају се у Фрајбургу Им Брајсгау на југозападу Немачке.
Пет зграда, 55 линеарних километара архиве,
конзервирајући пруски и немачке војне историје
од средине 19. века.
Историчар, Бернхард Кронер спровешће ову потрагу за доказима
међу стотинама хиљада извештаја, регистре и мапе индексиране у фајловима.
Након детаљне претраге, Хитлеров налог је коначно откривен.
Показује фирерове намере недвосмислено.
Унутар града, први знаци устанка
мора бити укинут најснажнијим методама,
дизање у ваздух стамбених блокова, јавно погубљење вођа,
евакуација угрожених насеља.
Рушење мостова на Сени биће припремљен.
Париз не може пасти у руке непријатеља,
или ако јесте, као ништа друго до рушевине.
Хитлер је веома забринут о овој ситуацији
јер губећи Париз послао би поруку свету
да је Вермахт а немачки Рајх је изгубио Француску.
Ово Хитлерово наређење да се уништи град
или оставити само рушевине оставља мало простора за тумачење.
Цео град или његов део,
важни споменици, вредност града,
симбол Париза је морао бити избрисан
а његова насеља разнесена, уништена.
Ова врста налога
уклапа се у логику нацистичке фасцинације
за уништење.
Потпуно затирање које је показало да је једном отишла нацистичка Немачка,
не би остало ништа.
Ево, Хитлер напушта било какву војну перспективу.
У последњој реченици наредбе,
јасно видимо ирационално идеолошка и политичка перспектива
што показује да је нацистички режим је већ био у самртној муци.
У својим мемоарима, Вон Цхолтитз пише:
„Са хвале вредним жаром направљене су секције неопходне припреме"
„да би могао у нулти час да све дигне у ваздух“.
Да ли је говорио истину?
Како да знамо шта у престоници заиста био спреман да удари?
Да ли су париски мостови били пуни експлозива?
Да су Немци заиста поставили мине дуж металних страна Ајфелове куле?
Упркос сатима проведеним у консалтингу
и анализирање архивске документације на локацији у Фрајбургу Им Брајсгау,
у документима није било никаквих трагова давање било каквих информација о овом питању.
Где је одговор?
Даљом истрагом откривамо да после ослобођења Париза,
тимови стручњака за уклањање бомби темељно прешао град
да се прегледају потенцијално минирани објекти.
Овај рад свакако мора су генерисали извештаје,
али где би они могли бити?
После недеља истраживања, потврђују из штаба полиције
да имају ове извештаје у њиховој централној лабораторији.
Године 1944. ова установа већ је био задужен за безбедносне мисије
везано за експлозивне материје.
Није лако добити приступ овом дискретном огранку полиције.
За ово истраживање историчар и бивши генерални инспектор,
Лук Рудолф, је добио приступ овој безбедној веб локацији.
Неки од докумената који су смештени у лабораторијској архиви се класификују.
На срећу, они из 1944. су премашили период ограничења од 60 година
и коначно су доступни.
-Овде имамо депоновање бомбе 1944. године. - У реду, 1944.
Погледаћемо месечне извештаје да видим да ли има нешто занимљиво.
Плаћања, класификација производа…
4. август, 7. август…
Нема ништа у томе који се односи на недељу ослобођења.
То је у другом извештају који нажалост више не постоји у архиви.
Међутим, РА180, је све интервенције за август.
Ово је животопис који иде преко свега активности службе за уклањање бомби
који су били ту да заштите становништво
и сакупи све који није експлодирао.
Сваки пут када су Немци напустили зграду,
проверавали су ако је било неексплодираних бомби
како би могли да их уклоне и обезбедити просторије.
Међу свим овим документима који су били захваћени ратом,
то није ништа друго до чудо да бисте пронашли овај извештај
од 9. септембра 1944. год. две недеље после догађаја.
Написао га је шеф лабораторије себе, професора Хенрија Муреа.
Да ли ће овај документ коначно пружити доказ
тачно каквог одлагања бомби заиста одиграо у Паризу?
Нека места су минирана,
други нису а неки су били између то двоје,
што значи да је терен припремљен али бомбе нису биле постављене.
Луксембуршка палата имао много неексплодираних уређаја.
Многи од њих су пронађени и потом деактивирани од стране централне лабораторије.
Много муниције био похрањен у Форт Цхарентону
а ово је било постављено експлозивом.
Да је то порасло, то би била апсолутна катастрофа.
Палаис Боурбон је била то место са највише неексплодираних бомби
то је било откриће направили смо из овог документа.
Има пет огромних рудника, сваки практично 500 кг,
пронађен у Палати Бурбон то је морало бити уклоњено.
Знали смо да су бомбе пронађене,
били су на месту и спреман за детонацију.
Поред ове три зграде,
телефонске централе, Министарство морнарице,
Гарде ду Боургет, и Порт де Саинт-цлоуд су минирани.
Тај извештај нам говори још више.
Чини се да су биле припремљене друге зграде
бити положен експлозивом.
Друга места био спреман за минирање.
Понт де Неуилли, Понт де Јоинвилле,
Понт де Саинт-Цлоуд, Понт Александра-ИИИ, Инвалиди.
Припремни радови су обављени.
Све је било у току да полажу бомбе на та места.
центри политичке моћи, станице, мостови,
али друго откровење из ове архиве је ли то ниједан од споменика
које смо се тако бојали могли бити уништени били минирани.
Једна од легенди је да је Ајфелов торањ миниран
па чак и Хотел де Вил, што није био случај.
Написано је врло јасно у овим документима професор Моуреу
та муниција нађен на свим овим местима
али тако је било за свако место да су Немци били.
После су морали да буду неутралисани, али ниједно од ових места није било минирано.
Шта значи ово случајно а делимично минирање града значи?
Какав закључак можемо ли извући из свега овога?
Да им је понестало времена.
Намера да добијем број важних локација у Паризу је било тамо
и само је напуштено из врло специфичног разлога, по мом мишљењу.
Међутим, по мишљењу професора Моуреуа када је написао овај документ,
једноставно им је понестало времена.
Вероватно је био недостатак времена, непосредна последица
ефективног узнемиравања од француских снага изнутра
да нису свуда постављени експлозиви.
Од 22. августа год.
више од 600 барикада блокирао покрете
окупаторских снага који морају да се повуку.
За њих нема могућности да настави постављање мина
или да се довољно приближи рудницима који су већ на месту
да их детонира.
Ир захтева много ресурса да потпуно уништи град
и претвори га у рушевине.
Или ваздушним ударима,
али од тада нема шансе за то Луфтвафе нема средстава.
Или експлозивом, што захтева много мушкараца,
много експлозива, а такође и времена.
Вон Цхолтитз био принуђен да престане са минирањем града
јер улице Париза више нису били довољно сигурни
за своје трупе да постави експлозив по престоници.
То је једноставно била побуна што је спречило његове планове
од остварења.
Међутим, постоји још неодољивији докази генералових лажи,
што показује његову праву жељу
да уништи важним знаменитостима престонице.
Документ који доказује да је Фон Чолтиц тражио је појачање
да уништи Париз до последњег тренутка.
Ови документи преда мном су транскрипти телефонских разговора
између команданта дивизије Фестунг Гроß-Париз,
односно Фон Чолтица
и командант западних армија, Општи модел.
Фон Чолтиц јасно каже,
„Не могу применити Фирерове наредбе са средствима којима располажем“.
„Могу да делујем само ако добијем тенкове и артиљерије коју сам тражио“.
Можемо претпоставити да ако ове локације није био заштићен,
отпорници могао саботирати експлозив.
Ове рударске операције морао бити заштићен.
Њему је то било немогуће да обезбеди ове миниране локације
са ограниченим људским ресурсима имао је на располагању.
генерал фон Чолтиц недостајало је војника.
У теорији, имао је гарнизон од 15 до 20.000 људи у Паризу
и његова предграђа, али нису сви били способни за борбу.
Било је генералштаба, старијих војника, административно особље,
и много женског особља.
Појачања тражио је Фон Чолтиц
никада не би стигао.
Савезници су били на капији престонице.
Он жели да послуша и оправдава се говорећи,
"Ако не могу да извршим ово наређење,"
„није да не желим, то је да не могу."
У својим мемоарима, Фон Чолтиц тврди да је покушао немогуће
да спасе Париз од уништења.
Сада је истина откривена.
У стварности, био је устанак Парижана
и недостатак људских и материјалних ресурса
то га је спречило од претварања Париза у рушевине.
Што се Раула Нордлинга тиче, шведски конзул
који се често састајао са командантом дивизије Фестунг Гроß-Париз,
никада не помиње у свом рачуну да су водили било какве разговоре
о спасавању Града светлости.
Оно што је донекле изненађујуће су мемоари Раула Нордлинга,
за коју осећам да баца неко важно светло
да ли је то за њега питање уништења Париза
никада није стварно подигнута у својим дискусијама.
зато не говоре.
Очигледно, Нордлинг не размишља да би Чолтиц могао да сруши Париз
или да му је то у плановима.
То није приоритетна тема за Нордлинг, далеко од тога.
Нордлинг се састао са генералом пет пута у Ле Мерису
како би га нагнали да не изврши никакве репресалије
против становништва.
Парижани су били свесни масакра у Вилнеуве-д'Асцку
и Орадоур-сур-Глане који се догодио неколико недеља раније и плашио се најгорег.
Нордлинг му је показивао да није било шансе
да би Немачка могла да победи,
и то неспровођењем масовну офанзиву против Перисијанаца
и град,
дао би себе шанса за будућност.
То је један од главних аргумената које Нордлинг користи.
Идеја да када вам се суди,
да ли желите да објасните да сте масакрирали стотине,
хиљаде, можда више Парижана?
Тада је идеја, та борба било би му на штету
и да му је било потребно нека врста гаранције за будућност,
била посејана у уму Фон Чолтица.
Вон Цхолтитз'с главни циљ није био спасавање Париза,
главни циљ му је био да се спасе.
Фон Чолтиц није дуго оклевао.
Два дана након Хитлеровог наређења, Генерал Леклерк је стигао у Париз
са другом оклопном дивизијом преко Порте де Леоне.
Не би било масакра Парижана.
Фон Чолтиц се предао после последње борбе
за част у Ле Мерису.
Приведен је у полицијски штаб,
који су данас и даље приватни станови начелника полиције.
Било је у овој соби, идентично као сада,
да се састао са генералом Леклерком, официри отпора
и чланови привремене владе да се потпишем на овом малом столу
његов чин предаје.
Дефинитивно стекнете утисак да је Фон Чолтицов план успео.
Он је овде жив.
Он је, наравно, затвореник али како ће Леклерк мало касније рећи,
"Изгледа да је веома срећан што је овде."
У стварности, он је срећан што је тамо, као и већина немачких војника
који су у то време били ухваћени.
Они су били затвореници што је значило да нису мртви.
Да, његов план је био успешан.
Овај састанак одвијала иза затворених врата
без новинара и фотографа.
Међутим, представљена је једна фотографија по новинама
као фотографија овог догађаја.
Није уопште потписивање предаје,
али тврдња направио је у хотелу Ле Меурице.
јер када је отишао,
био је украден неким личним ефекти у својој војној кантини.
Тог дана Парижани говорили су о свим врстама сувенира
то их је подсетило на Немце.
ја мислим да је ова фотографија и даље значајна
кад знаш шта потписује.
То је 25. на крају поподнева
а има још смртоносних борбе које се воде у граду.
Нека од упоришта су пала, нарочито у Винсену
а откривене су масовне гробнице људи недавно убили ови војници.
Забринут је јер је изгубио пиџаму.
Као заробљеник савезника,
Диетрицх вон Цхолтитз никада није оптужен за ратне злочине.
Ослобођен је после две године затвора,
током које је почео да напише своју легенду.
Вон Цхолтитз успешно написао сопствену легенду,
и прилично добро се извукао из тога.
Његова књига је добро прихваћена, преведен на француски,
поново објављен у меком повезу
и идеја да је заиста помогао да спасе Париз се уобличио,
као да је било нека врста хуманитарног чина.
После недељу дана побуне и борби, Париз неким чудом излази нетакнут
после рата која је уништила толике градове.
Можда сте мислили да је ослобођење Париза
окончао би Хитлерове деструктивне жеље.
Ипак, ово није био случај.
Сасвим супротно.
Насупрот ономе што је остало у сећањима људи,
нит који је висио над Паризом месец дана
није нестала са парадом генерала де Гола.
Са Рајхом на свом последњем даху,
разарајући Париз остала опсесија за Фирера.
Архиви откривају да је покушао још три пута да га збрише.
Три покушаја да историја не памти.
Истраживање спроведено у војном архиву у Фрајбургу,
открио необјављен документ то је открило раније непознату претњу.
Пожурите да се припремите неки положаји источно од Соме.
Усмерите своје ракетне бацаче В-1 ка Паризу.
Реците нам када будете спремни да пуцате.
То налазимо непосредно после ослобођења Париза, предузете су нове мере.
После 25. августа,
Хитлер чини све што може да пронађе друге начине да уништи Париз.
Када је саопштено да је командант дивизије Фестунг Гроß-Париз
предао се,
одлучио је Фирер да искористи свој тајни арсенал.
Користећи ово оружје да изврши страшну освету
био је његов последњи покушај да поврати контролу рата терорисањем народа.
Скривен вегетацијом на планини Елфо у ПАс де Цалаис,
огроман подземни бункер покривена куполом грађена је од 1943. године
да делује као лансирна рампа за ово ново оружје.
Овај бетонски гигант је сада музеј
те куће прво од ових тајних оружја,
чувени В-1, прва ракета дугог домета
у историји аеронаутике.
То је летећа бомба.
Експлозивно оптерећење је испред, око тоне.
Бомба тешка тону који пада на зграду
диже у ваздух целу зграду.
Било је то страшно оружје.
Енглеска је већ патила
под поплавом В-1 више од два месеца.
Сваки дан, 70 је бомбардовало град, узрокујући хиљаде жртава.
Ово је било оружје за масовно уништење да је Хитлер наредио да се пуца на Париз
26. августа, дан када је генерал де Гол
парадирао би кроз весели Париз.
Ова ствар је практично непозната.
Помиње се само једно у "Инвазији 44",
мемоари начелника штаба групе армија Запад,
генерал Ханс Шпајдел.
У то време, био је у Равин ду Лоуп,
што је било 90 км² милитаризоване зоне северно од Соасона у Маргивалу.
475 армирано-бетонских бункера,
укључујући и највеће Немачки комуникациони центар.
То је као кошница техничара са 600 инсталираних телефонских линија.
То је најбоље у војној комуникацији.
Овде је генерал Спеидел, други у команди Групе армија Б
прима наређење из Берлина.
Морате да замислите себе
у ципелама Ханса Шпајдела 26. августа.
када прими ову наредбу.
Његов претпостављени није тамо.
Хоће ли пренети наређење?
Или изаберите одсуство, пропуст или потпуна тишина?
Он сматра да је поредак стратешки апсурдан.
Париз је већ изгубљен и он је град за које је емотивно везан.
1930. Ханс Шпајдел послат у Париз као војни аташе
немачком амбасадору.
Вратио се две године касније под окупацијом,
а он је био тај који је организовао Хитлерова посета 1940.
Он добро познаје Париз.
Воли Париз и у свом бункеру, као у Маргивалу,
постоје слике Париза, Саинте-Цхапелле и Нотре Даме.
Десило се нешто важно што је било критично за опстанак Париза.
У својим мемоарима,
Шпајдел пише да није прошао даље ред и Париз је спашен.
Начелник штаба Групе армија Б, против Хитлерове воље,
забранио преношење и извршавање овог наређења.
Мислим да су Шпајделови мемоари
дозволите нам да узмемо нови изглед на спас и спас Париза.
У овом случају, легенда би добила погрешног генерала.
Херој би био Ханс Шпајдел а не Дитрих фон Чолтиц.
Међутим, морамо бити сумњичави према причама који су превише добри да би били истинити.
Ова наредба коју је дао Хитлер било немогуће извршити.
Систем навођења био жироскоп на оси
а ово је морало бити веома тачно
јер ако сте напољу у најмањој мери,
када стигне биће 10 километара предалеко удесно.
Морате тачно да покренете у оси мете.
Лансирне рампе били окренути ка Лондону
и биле су као скије дуге 50м.
Ако би морали да буду окренути за 90 степени, морали су да се растављају, мењају,
пронађена погодна места која су била равна,
и почети изнова постављајући знаменитости за Париз.
То је скоро немогуће учинити тек тако.
Никада нећемо сазнати да ли је Спеидел говорио истину у својим мемоарима,
али без обзира да ли га је пренео или не,
Хитлерово наређење било немогуће извршити.
Још једном, престоница бежи.
Несвесни ових претњи, Парижани су еуфорични због свог ослобођења.
Њихове прославе су кратког века.
Истог дана у 23 ч. као одговор на свечаности,
одједном се огласи сирене бомбе.
Била је то колекција авиона који су били стационирани на северу Француске
који још није био ослобођен, и југ Белгије.
Успели су да окупе 120 авиона те ноћи која је бацала бомбе на Париз
из два правца и направила знатну штету.
Целу ноћ, Луфтвафе насумце баца бомбе.
У зору, осећај слободе је одавно нестао.
Стотине зграда је уништено.
Болница Бичат, Алоуванс у центру Париза,
округ Мараис, парк Буттес-Цхаумонт,
али и предграђе Багнолет, Пантен, Монтреј и Сена.
Циљ бомбардовања био да казни град
а значајне су биле и коришћене бомбе.
Биле су то бомбе за бацање пламена који су били намењени уништењу
а такође импресионирати становништво.
Био је то симболичан начин да се каже да мислите да сте нас победили
али још увек можемо да те повредимо.
Међутим, Луфтвафе је десеткован битком за Нормандију
и није у стању да понови своје ваздушне нападе.
Упркос 200 погинулих и 1.000 повређених,
ово бомбардовање ће нестати из колективног памћења.
Можда је било тешко рећи да су Немци бомбардовали Париз
и убио Кс број људи
када је Краљевско ваздухопловство и 8. ваздухопловство САД
убио десетине хиљада француских цивила током искрцавања.
Све ћемо заборавити.
У мислима свих, међутим, од 26. августа 1944. год.
претња одмаздом поново био веома стваран.
Две недеље касније, 8. септембра, експлозија уништила 60 кућа,
читав кварт у граду Маисонс-Алфорт,
мање од десет километара изван Париза.
Штета у коју је било тешко веровати за једну експлозију.
Фигаро је известио о инциденту, описујући неочекиване крхотине
што је указивало да уређај коришћен је бољи од В-1.
Анри Муреу, директора Централне лабораторије
који је био задужен за чишћење бомби у престоници, изашао на лице места.
Сачинио је детаљан извештај о својим налазима.
Потрага за овим поверљивим извештајем одвео нас у архиву
Министарства одбране у срцу Цхатеау де Винценнес.
Историчар Мојари само зна где да га нађе
међу лавиринтом од ових милиона докумената.
Професор Моуреу је описао детаљно своја размишљања о штети.
8. септембра у 11 ч.
догодила се изненадна експлозија у Цхарентоннеау, Маисонс-Алфорт.
Одмах обавештен од стране Управе полиције,
Ја, Анри Муреу, изнео низ запажања
што ме је навело да верујем да је ово нова експлозивна направа.
Када је Анри Муреу стигао на место експлозије,
одмах види
да ово дефинитивно није штета то би изазвало В-1.
Већ је био на локацијама бомбардовања са В-1 у јулу '44
и то га одмах чини немирним
мислећи: „Ово је нешто друго“.
Међутим, то су сведочења преживелих то му је отворило очи.
Они препричавају да нису чули никакав звук
или видети било који авион који пролази.
29. августа, састао се са агентима америчке тајне службе
који му је рекао да су Немци измислили ракету.
Он прави везу између онога што су му рекли Американци
и оно што је видео и одједном, то је откровење.
са добрим разлогом,
француска престоница имала је управо имао привилегију да буде мета
прве балистичке ракете у историји, ракета В-2.
Бернхард Кронер је пронашао први телеграм од Хитлера у вези са овом ракетом.
Фирерова наређења су директна.
Распоредите В-2 и пуцајте на Лондон а Париз што је дуже могуће.
В-2 је гигант од 12 тона.
Покреће се вертикално, достиже до 95 км надморске висине,
напушта атмосферу
а кад се спусти има домет од 320 км
и пада на мету.
Било је то први пут да је оружје напустило атмосферу.
В-2 је револуција, ракета који лети брзином од 5.000 км/х.
Потребно је само пет минута да пређе 300 км
то одвојено лансирно место у Белгији из Париза.
Брже од брзине звука, потпуно је тихо
и немогуће пресрести.
За Хитлера је то било чудесно оружје
то би обележило прекретница у рату.
Почетком октобра 1944. В-2 бомбардовање Париза је настављено
и утицало би на многе градове.
То можемо видети између 2. и 5. октобра,
фино се подешавају циљ њиховог бомбардовања.
У ствари, они желе да нападну Париз,
али немају прецизност које данас имамо.
Они фино подешавају подешавања
и њихов циљ постаје тачнији, довољно да погоди центар Париза.
Од 5. октобра, пројектили су на париским капијама.
за четири дана,
22 општине у региону Париза били мета В-2.
Власти су се припремиле на најгоре, али је бомбардовање нагло престало.
Од 6. октобра год.
ни један пројектил пријављен је у престоници.
Зашто је Хитлер напустио Париз када је коначно дошло до његовог уништења?
Поново је у Фрајбургу да нађемо свој одговор
по налогу из Врховна команда Вермахта.
„Из политичких разлога, сви В-2 обустављени су ракетни напади на Париз“.
Ова наредба то значи у Хитлеровом штабу
договорено је да бомбардовање Лондона
имао би политички и психолошки ефекат на становништво
то би подстакло британске власти да реагују.
Док у Паризу, бомбардовање не би имало утицаја
или политичке последице.
Хитлер као да је попустио разуму.
Поред тога, његова висока команда има незаустављиву расправу.
Испорука В-2 било готово немогуће
напредовањем савезника.
Немају довољно јединица, немају довољно експлозива.
Расипа ракете узалуд.
С друге стране, бомбардовање Лондона и тамо смештене савезничке трупе
бомбардовање Антверпена, где су ове савезничке трупе слећу и крећу ка Немачкој.
То је разлог.
Зато бомбардовања били углавном усмерени на та два града.
Када видимо штету који је изазван у Лондону и Антверпену,
посебно неки веома смртоносни удари у Антверпену,
можемо рећи да је Париз имао срећно бекство.
Са ракетом В-2,
Град светлости никада у својој историји доћи тако близу опасности од уништења.
Ова епизода је избрисана из нашег колективног сећања.
Зашто?
На крају рата,
савезници су покупили технологија и инжењери В-2,
а то су били немачки научници
који би развијао свемирске програме у Сједињеним Државама и СССР-у.
Ракета В-2 је предак свих модерних ракета.
То су биле ракете које су послале Гагарина у свемир и Армстронг на Месец.
У Француској програм Ариане постоји само зато што ови инжењери
дошао да ради заједно са француским инжењерима.
Врло мало људи зна да су немачки инжењери дошли у Француску.
Учествовали су у политици обнове француске војне индустрије
и зато, по мом мишљењу,
прећутало се и остала је прилично тајна.
Пад нацизма вратила спокој престоници.
Двадесет година касније, веома реална претња од ракета В-2
је избрисан из званичне приче.
Светско мишљење је узбуђено о немачком генералу
који је био спаситељ Париза.
У вили у Баден-Бадену живи човек
који је био у центру драмских сати
око ослобођења Париза, на немачкој страни.
Пре двадесет година, овај човек,
Генерал Вон Цхолтитз је био последњи немачки војни гувернер Великог Париза.
Он је био тај који је могао да смањи престоница у пепео.
Зашто је био један од верних Хитлерових следбеника паришки херој?
Оно што морамо да разумемо је да смо у контексту хладног рата,
где су савезници
и за Запад и за Американце,
морају поново увести Немачку, Западну Немачку
назад у игру међународне политике.
На рушевинама Европе, савези су формирани у два блока,
Запад против Истока.
Поцепано у центру, Немачка је кључна тачка.
Јучерашњи непријатељ постаје неопходан партнер.
Било је то у тренутку када се мало радило је урађено на постојећим успоменама
да мало промени имиџ Немачке
који до тада био потпуно негативан.
"... Савезна Република Немачка."
„Живело француско-немачко пријатељство.
У овом тренутку је да је легенда настала,
што је за Немачку био пут да ублажи кривицу у свом сећању.
Истовремено,
узбудљив роман Доминика ЛаПјера а Лари Колинс је ослобођен.
Да ли Париз гори?
Био је заснован на сећањима човека кога су аутори упознали
и који даје ново лице историјском непријатељу.
Најпродаванији биће праћен две године касније
од Ренеа Цлемента међународни блокбастер.
Рађа се мит, фалсификовани приказ историје,
одражавајући улог у игри на новој светској сцени.