Elokuussa 1944
kun Pariisi oli vapautumassa neljän pitkän miehityksen jälkeen,
Hitler antoi käskyn tuhota kaupunki räjäyttämällä siltoja ja monumentteja.
Legendan mukaan saksalainen kenraali Pariisin komentaja,
Dietrich von Choltitz, tarkoituksella tottelematta Führeriä
pelastaakseen muinaisen kaupungin että Hitler halusi pyyhkiä pois kartan.
Tämä versio Pariisin pelastamisesta
kertoi kenraali vuonna 1950 kirjoitetuissa muistelmissaan.
Hämmästyttävä tarina, joka on otettu vastaan kirjallisuudesta ja elokuvasta
ja ruokki mielikuvitusta useiden sukupolvien aikana Ranskassa.
Täytyy sanoa, että se on hieno tarina, ehkä vähän liiankin hieno.
Mitkä olivat Hitlerin salaiset suunnitelmat?
Totuuden selvittämiseksi, meidän on kaivettava myyttiä
ja exhumoida ja tutkia unohdettuja arkistoja
löytää todisteita siitä, mitä todella tapahtui vuoden 1944 lopussa.
Kesäkuussa 1940 Ranska antautui.
Vaikutus oli maailmanlaajuinen, Pariisi oli kaatunut.
Se julistettiin avoimeksi kaupungiksi
ja luovutettiin viholliselle ilman suojaa sen tuhoamisen välttämiseksi.
Aamunkoitteessa 14. kesäkuuta saksalaiset marssivat kaupunkiin
ja lensi hakaristia Eiffel-tornin huipulta.
21 vuotta nöyryytyksen jälkeen Versailles'n rauhansopimus vuonna 1918,
Saksa otti kostonsa.
Kuukauden lopussa Hitler tuli ihailla hänen uutta valloitustaan, Pariisia,
lyhyt vierailu.
Kahdessa ja puolessa tunnissa,
Fuhrer kulki muistomerkistä monumenttiin käytännössä autiossa kaupungissa.
Paris kiehtoi hänet, mutta millainen kohtalo hänellä oli siihen varassa?
Mein Kampfissa hän ilmaisee vihaa ja halveksia ranskalaisia.
Kuolettava vihollinen, hän kirjoittaa.
Triviaali, pinnallinen,
jotka osoittivat olevansa kyvyttömiä voittaneen sodan yksin vuonna 1918.
Sanalla sanoen vihollinen, joka on voitettava.
Hitlerin silmissä Pariisi voidaan vain murskata tai tuhota,
ja se on mitä hän tilasi neljä vuotta myöhemmin.
Ymmärtääkseen myytin Pariisin ilmoitetusta tuhosta,
meidän on ensin katsottava saksalaisen kenraalin muistelmissa.
Elämme elokuuta 1944.
natseille, tilanne on muuttunut paljon
Hitlerin vierailun jälkeen kesäkuussa 1940.
Neuvostoliitto on edennyt länteen Puolan keskustaan.
Liittoutuneet ovat laskeutuneet Normandiaan ja marssivat itään.
Hitler nimittää tuntemattoman kenraalin,
komentaja Festung Groß-Paris -divisioonaan
elokuun alussa.
Hänen nimensä on Dietrich von Choltitz.
Kuitenkin, kuka tämä upseeri on ja mistä hän on kotoisin?
Von Choltitz on todellinen preussilainen upseeri, melkein karikatyyri.
Hän on upseeriperheestä.
Hänen isänsä oli eversti suuren sodan aikana.
Hän on maanomistajien perheestä.
Hän on uraupseeri jalkaväessä.
Hitler luotti Von Choltitziin erittäin paljon
ja elokuun alussa 1944, tämä oli tärkeää.
Kaksi viikkoa aikaisemmin, Führer oli paennut hyökkäykseltä
Wehrmachtin upseerien järjestämä joka halusi tappaa hänet
ja kaataa natsihallinnon.
Sen jälkeen, hän sulki itsensä yhä enemmän pois
ja piti enemmän kuin koskaan tiukasti hallinnassa sotilaallisten operaatioiden yli.
Armeija oli yksi hallinnon pilareista
koska se oli työkalu joka antoi hänelle mahdollisuuden taistella sotiaan,
valloittaa kansat, saavuttaa natsien tavoitteet.
Se oli ohi ja hän oli menettänyt kaiken luottamuksensa armeijaan.
Tätä hyökkäystä seurannut puhdistus jätti 5000 kuolleeksi.
Kenraali Pariisissa joka oli sekaantunut juoniin
päätyisi roikkuu teurastajan koukussa.
Dietrich von Choltitz nimitettiin korvaamaan hänet Hitlerillä henkilökohtaisesti.
Hän ei ollut mukana juonissaan Führeriä vastaan.
Hän oli uskollinen ja kurinalainen kenraali.
Hän oli Venäjällä vuodesta 1941.
Tiedämme, että vuoden 1942 alusta lähtien
natsit toteuttavat politiikkaa juutalaisten hävittämiseksi Euroopasta.
Tavallinen armeija oli laajasti mukana tämän politiikan täytäntöönpanossa.
Se ei ollut vain SS, joka osallistui
joukkomurhissa ja karkotuksissa.
Todellisuudessa Von Choltitz ei ollut aivan humanisti
että legenda väittää hänen olevan.
Hän oli täysin innokas ja osoitti olevansa armoton.
Everstiluutnanttina vuonna 1940
hän ei huomioinut Hollannin puolueettomuutta hyökkäämällä Rotterdamiin.
Hän tuhosi kaupungin keskustan täysin sen jälkeen, kun hollantilaiset olivat jo antautuneet.
Vuonna 1942 Sevastopolin piirityksen yhteydessä
hän osallistui murhaan kymmenistä tuhansista siviileistä
ja määräsi Karl-Gerätin käyttöön
suurin koskaan rakennettu tykistö.
Hän ei jättänyt muuta kuin raunioita.
Tämä oli armoton mies jolle Hitler antoi täyden hallinnan
Festung Groß-Paris -divisioonaan.
Se oli hänen ensimmäinen kokemus pääkaupungista.
Hän ei ollut koskaan käynyt Pariisissa,
vaikka vierailu Pariisissa oli, kuin matka Italiaan,
eräänlainen kulkurituaali
hyvin koulutetuille piireille hän kuului Saksaan.
Tiedämme, että vuodesta 1944 kun hän oli liittoutuneiden vankina,
hän selitti amerikkalaisille palveluille kuinka paljon hän vihasi Ranskaa,
hän vihasi Pariisia ja hän vihasi ranskalaisia.
Von Choltitzin tehtävä oli äärimmäisen tärkeää.
Pariisi oli tärkeä viestintäkeskus aina Roueniin asti.
Kaikki sillat hiekan yli
oli purettu Liittoutuneiden pommituksista D-päivän jälkeen.
Hänen oders oli varmistaa että Pariisi pysyi turvassa
koska se on evakuointireitillä Normandian joukkoille.
9. elokuuta,
Von Choltitz asettui asumaan Le Meuriceen,
luksushotelli, joka sijaitsee Rue de Rivolilla Tuileriesin puutarhan edessä.
Hänen saapuessaan, hän huomautti, että ilmapiiri
ja pääkaupunki voisi vaikeuttaa hänen tehtäväänsä.
Kun Choltitz saapuu Pariisiin, hän löytää kaupungin, jonka asukkaita
melkein kuukauden ajan ovat osoittaneet vihamielisyyttään
ammattiin tavalla tai toisella.
On paljon levottomuutta,
ja hän nopeasti antaa huonon vaikutelman pariisilaisista.
Kesä 1944 oli muiden muistelmien aiheena,
Von Choltitzin lisäksi.
Kuten diplomaatin jättämät
kuka oli Ruotsin konsuli Pariisissa tuolloin.
Raoul Nordling, legendan mukaan hän on mies
joka suostutteli kenraalin säästämään pääkaupunkia.
Kirjoitettu heti sodan jälkeen mutta julkaistiin 2000-luvulla,
Raoul Nordlingin muistelmat johtavat meitä muutaman askeleen päässä Le Meurice -hotellista
Cercle Suédoisiin.
Sen puheenjohtajana konsuli tapasi kenet tahansa kuka siellä oli Pariisissa.
Hän oli taitava liikemies.
Hänellä oli monia sopimuksia,
ei vain muiden liikemiesten kanssa joiden voisi sanoa olevan kollegoita,
mutta myös poliittista valtaa omaavien miesten kanssa Saksan viranomaisissa.
Myös jotkut vastarintaliikkeen johtajat.
Hän tunsi monia ihmisiä.
Maansa puolueettomuus ja maailman konflikti
antoi Nordlingille ainutlaatuisen aseman ja tekee hänestä arvokkaan todistajan.
Hänen tilillään hän raportoi pariisilaisten tunnelmasta
kun kenraali saapui.
Toisaalta on vapautumisen kaipuu
mutta hieman huolestuneena.
Tietysti he haluavat vapautua, mutta elossa.
Kuten tiedämme, tämä on elokuun alkua 1944.
Kaupunkeja oli tuhottu, litistetty, ja pommitettiin laajalti Normandiassa
ja se Pariisin kohtalo ei ole ollenkaan varmaa.
D-päivän kaiut.
Liittoutuneiden voitot Normandiassa,
sekoitettuna niukkuuteen ja koston pelko,
kylvää vähitellen kapinan henkeä väestön keskuudessa.
Kaaos puhkeaa hitaasti.
19. elokuuta,
kymmenen päivää von Choltitzin saapumisen jälkeen,
gaullistit ja kommunistinen vastarinta lähetti kutsun kapinaan,
sanomalla, että Ranskan lippu liehuu poliisin päämajassa
vastapäätä Notre Damea,
Pariisilaiset ymmärsivät että tilanne on muuttunut.
Kaikki eskaloitui hyvin nopeasti.
Kaikkialla kaupungissa,
vastarintaliikkeen jäseniä hyökkäsi julkisiin rakennuksiin.
Siitä lähtien, Pariisilaiset ja saksalaiset ottivat yhteen.
Katoista, kuisteista, ikkunoista ja kerrostalojen läpi,
kuuluu laukauksia ja tappelu puhkeaa.
Vaara on kaikkialla.
Kaduilla, barrikadien määrä kasvaa
määrätietoisen väestön pystyttämä.
Sillä hetkellä Saksan armeija ei vielä tiedä miten reagoida.
Tulee kosto,
mutta ennen kaikkea se selviää nopeasti että voimatasapaino
ei kannata kapinallisia.
On olemassa todellinen riski, että Von Choltitz määrää massiivisen koston
väestöä vastaan.
Normandiassa Saksan armeija romahti liittoutuneiden hyökkäyksen edessä.
Yleisesikunnan painostuksen alaisena vastarintaliikkeen ja kenraali Leclercin
Yhdysvaltain korkea komento suostuivat muuttamaan suunnitelmiaan
ja anna Ranskan toisen panssaridivisioonan siirtyä kohti pääkaupunkia.
Kuultuaan tämän uutisen Ranskasta, Hitler astuu yhteen legendaarisista raivoistaan.
Von Choltitz saa monia puheluita Führerin päämajasta.
Hänet käsketään palauttamaan järjestys.
Sanotaan, että elokuun 23. klo 11.00 aamulla,
salattu sähke tulee suoraan Führer-henkilökunnalta
saapuu Le Meuriceen.
Se on ehdoton ja kiistaton järjestys.
Pariisi ei saa kaatua vihollisen käsiin,
ja jos on, sen pitäisi olla vain raunioita.
Jos alkuperäinen kopio tämä järjestys on edelleen olemassa,
meidän täytyy etsiä se Reinin toisella puolella.
Saksan sota-arkisto
niitä säilytetään Freiburg Im Breisgaussa Lounais-Saksassa.
Viisi rakennusta, 55 lineaarikilometriä arkistoja,
säilyttäen preussin ja Saksan sotahistoriasta
1800-luvun puolivälistä lähtien.
Historioitsija Bernhard Kroener suorittaa tämän todisteiden etsinnän
satojen tuhansien raporttien joukossa, tiedostoihin indeksoidut rekisterit ja kartat.
Perusteellisen etsinnän jälkeen Hitlerin käsky vihdoin selviää.
Se näyttää Führerin aikeet yksiselitteisesti.
Kaupungin sisällä, kapinan ensimmäiset merkit
on kumottava voimakkaimmilla menetelmillä,
kerrostalojen räjäyttäminen, johtajien julkinen teloitus,
uhanalaisten alueiden evakuointi.
Siltojen tuhoaminen Seinen varrella.
Pariisi ei voi kaatua vihollisen käsiin,
tai jos on, niin vain raunioina.
Hitler on hyvin huolissaan tästä tilanteesta
Pariisin menettämisen takia lähettäisi viestin maailmalle
että Wehrmacht ja Saksan valtakunta oli menettänyt Ranskan.
Tämä Hitlerin käsky tuhota kaupunki
tai jättää vain raunioita jättää vähän tilaa tulkinnalle.
Koko kaupunki tai osa siitä
tärkeät monumentit, kaupungin arvo,
Pariisin symboli oli hävitettävä
ja sen kaupunginosat räjäytettiin, tuhottu.
Tämän tyyppinen tilaus
sopii logiikkaan natsien kiehtovuudesta
tuhoa varten.
Täydellinen hävitys, joka osoitti että kun natsi-Saksa oli mennyt,
ei olisi mitään jäljellä.
Tässä Hitler hylkää mitään sotilaallista näkökulmaa.
Määräyksen viimeisessä virkkeessä
voimme selvästi nähdä irrationaalisen ideologinen ja poliittinen näkökulma
mikä osoittaa, että natsihallinto oli jo kuolemantuskissa.
Von Choltitz kirjoittaa muistelmissaan,
"Kiitettävällä innolla osat tehtiin tarvittavat valmistelut"
"voi olla nollassa räjäyttää kaikki."
Puhuiko hän totuuden?
Mistä voimme tietää mitä pääkaupungissa oliko todella asetettu räjähtämään?
Olivatko Pariisin sillat täynnä räjähteitä?
Olivatko saksalaiset todella laittaneet miinoja pitkin Eiffel-tornin metalliseiniä?
Konsultointiin kuluneista tuneista huolimatta
ja arkiston tietueiden analysointi paikan päällä Freiburg Im Breisgaussa,
asiakirjoissa ei ollut johtolankoja antaa mitään tietoa tästä asiasta.
Missä on vastaus?
Jatkotutkimuksessa saamme selville että Pariisin vapauttamisen jälkeen
pommien hävittämisen asiantuntijoiden ryhmät kävi läpi kaupungin perusteellisesti
tarkastaa mahdollisesti louhitut rakennukset.
Tämän työn täytyy ehdottomasti ovat luoneet raportteja,
mutta missä ne voisivat olla?
Viikkojen tutkimuksen jälkeen poliisin päämaja vahvistaa
että heillä on nämä raportit heidän keskuslaboratoriossaan.
Vuonna 1944 tämä laitos oli jo vastuussa turvallisuustehtävistä
liittyvät räjähteisiin.
Ei ole helppoa päästä käsiksi tälle poliisin hienovaraiselle haaralle.
Tätä tutkimusta varten historioitsija ja entinen ylitarkastaja,
Luke Rudolph, sai pääsyn tälle suojatulle sivustolle.
Osa asiakirjoista säilytettiin laboratorion arkistot ovat luokiteltuja.
Onneksi vuoden 1944 luvut ovat ylittäneet 60 vuoden rajoitusaika
ja vihdoin saatavilla.
-Tässä meillä on pommihävitys vuonna 1944. -Okei, 1944.
Katsotaan kuukausiraportit nähdä, onko jotain mielenkiintoista.
Maksut, tuotteiden luokittelu…
4. elokuuta, 7. elokuuta…
Siinä ei ole mitään vapautumisviikkoon liittyen.
Se on toisessa raportissa, joka valitettavasti sitä ei ole enää arkistossa.
Kuitenkin RA180, on kaikki elokuun toimenpiteet.
Tämä on ansioluettelo, joka kattaa kaiken pommintorjuntapalvelun toiminnasta
jotka olivat paikalla suojelemassa väestöä
ja kerätä kaikki joka ei ollut räjähtänyt.
Aina kun saksalaiset lähtivät rakennuksesta,
he tarkistivat jos siellä olisi räjähtämättömiä pommeja
jotta he voisivat poistaa ne ja turvata tilat.
Kaikkien näiden asiakirjojen joukossa jotka joutuivat sotaan,
se ei ole muuta kuin ihme löytääksesi tämän raportin
9 päivästä syyskuuta 1944, kaksi viikkoa tapahtumien jälkeen.
Sen on kirjoittanut laboratorion johtaja itse, professori Henry Moureu.
Onko tämä asiakirja vihdoin todiste
tarkalleen mikä pommin hävittäminen todella tapahtui Pariisissa?
Jotkut paikat oli louhittu,
muilla ei ollut ja jotkut olivat näiden kahden välissä,
eli maaperä oli valmisteltu mutta pommeja ei ollut asennettu.
Luxemburgin palatsi oli monia räjähtämättömiä laitteita.
Monet näistä löydettiin ja sitten tuhottiin keskuslaboratorion toimesta.
Paljon ammuksia säilytettiin Fort Charentonissa
ja tämä oli peitetty räjähteillä.
Jos se olisi noussut, se olisi ollut täydellinen katastrofi.
Palais Bourbon oli paikka eniten räjähtämättömillä pommeilla
se oli löytö teimme tästä asiakirjasta.
Siellä on viisi valtavaa kaivosta, käytännössä 500kg kukin,
löytyy Palais Bourbonista joka piti purkaa.
Tiesimme, että pommeja löydettiin,
ne olivat paikoillaan ja valmis räjäytettäväksi.
Näiden kolmen rakennuksen lisäksi
puhelinkeskukset, merivoimien ministeriö,
Garde du Bourget, ja Porte de Saint-pilvi louhittiin.
Tämä raportti kertoo meille vielä enemmän.
Näyttää että muita rakennuksia on valmisteltu
levitettäväksi räjähteillä.
Muut paikat oli valmis louhittavaksi.
Pont de Neuilly, Pont de Joinville,
Pont de Saint-Cloud, Pont Alexandre-III, Invalidit.
Valmistelutyöt oli tehty.
Kaikki oli kesken asettaa pommeja noihin paikkoihin.
Poliittisen vallan keskukset, asemat, sillat,
mutta toinen ilmoitus tästä arkistosta eikö mikään monumenteista
jota niin pelkäsimme olisi voitu tuhota, ne louhittiin.
Yksi legendoista että Eiffel-torni louhittiin
ja jopa Hotel de Ville, mikä ei ollut niin.
Se on kirjoitettu erittäin selvästi näissä asiakirjoissa professori Moureu
tuota ammusta löytyi kaikista näistä paikoista
mutta näin oli joka paikassa että saksalaiset olivat olleet.
Ne piti neutraloida jälkeenpäin, mutta yhtäkään näistä paikoista ei ollut louhittu.
Mitä tämä satunnainen tekee ja kaupungin osittainen louhinta tarkoittaa?
Mikä päätelmä voimmeko vetää tästä kaikesta?
Että heiltä loppui aika.
Tarkoitus louhia numero Pariisin tärkeistä kohteista oli siellä
ja se vain hylättiin mielestäni hyvin erityisestä syystä.
Kuitenkin, professori Moureun mielestä kun hän kirjoitti tämän asiakirjan,
niiltä vain loppui aika.
Johtui varmaan ajan puutteesta, välitön seuraus
tehokkaasta häirinnästä Ranskan armeijalta sisältä
että räjähteitä ei asetettu kaikkialle.
22. elokuuta alkaen
yli 600 barrikadia esti liikkeet
miehitysvoimista joiden täytyy vetäytyä.
Heille ei ole mahdollisuutta jatkaa miinojen laskemista
tai päästä tarpeeksi lähelle kaivoksia jotka ovat jo paikallaan
räjäyttää ne.
Ir vaatii paljon resursseja tuhota kaupungin kokonaan
ja muuttaa se raunioiksi.
Joko ilmaiskuilla,
mutta sen jälkeen siihen ei ole mahdollisuutta Luftwaffella ei ole keinoja.
Tai räjähteillä, joka vaatii paljon miehiä,
paljon räjähteitä ja myös aikaa.
Von Choltitz joutui lopettamaan kaupungin kaivostoiminnan
koska Pariisin kadut eivät olleet enää tarpeeksi turvallisia
hänen joukkojaan varten laittaa räjähteitä ympäri pääkaupunkia.
Se oli vain kapina joka esti hänen suunnitelmansa
toteutumasta.
On kuitenkin ylivoimaisempaakin todisteita kenraalin valheista,
joka osoittaa hänen todellisen halunsa
tuhota pääkaupungin tärkeimmät maamerkit.
Asiakirja, joka todistaa, että Von Choltitz pyysi vahvistusta
Pariisin tuhoamiseksi viimeiseen hetkeen asti.
Nämä asiakirjat edessäni ovat kopiot puhelinkeskusteluista
komentajan välillä Festung Groß-Paris -divisioonasta,
eli Von Choltitz
ja läntisten armeijoiden komentaja, Yleinen malli.
Von Choltitz sanoo selvästi,
"En voi soveltaa Führerin käskyjä käytettävissäni olevin keinoin."
"Voin toimia vain, jos saan tankit ja tykistöä olen pyytänyt."
Voimme olettaa, että jos nämä paikat ei ollut suojattu,
vastustajat olisi voinut sabotoida räjähteitä.
Nämä kaivostoiminta piti suojella.
Se oli hänelle mahdotonta turvatakseen nämä louhitut paikat
rajallisilla henkilöresursseilla hänellä oli käytössään.
Kenraali von Choltitz oli pulaa sotilaista.
Teoriassa hänellä oli varuskunta 15-20 000 miestä Pariisissa
ja sen lähiöissä, mutta he eivät kaikki olleet taistelukelpoisia.
Siellä oli kenraalin esikunta, vanhempia sotilaita, hallintohenkilöstö,
ja paljon naispuolista henkilökuntaa.
Vahvistukset Von Choltitzin pyynnöstä
ei koskaan saapuisi.
Liittoutuneet olivat pääkaupungin porteilla.
Hän haluaa totella ja perustelee itsensä sanomalla,
"Jos en voi toteuttaa tätä käskyä",
"Kyse ei ole siitä, ettenkö haluaisi, se on, etten voi."
Muistelmissaan Von Choltitz väittää yrittäneensä mahdotonta
pelastaakseen Pariisin tuholta.
Nyt totuus on paljastunut.
Todellisuudessa, se oli pariisilaisten kansannousu
ja puute inhimillisistä ja aineellisista resursseista
joka esti häntä muuttamasta Pariisia raunioiksi.
Mitä Raoul Nordlingiin tulee, Ruotsin konsuli
joka tapasi usein komentajan Festung Groß-Paris -divisioonasta,
hän ei koskaan mainitse tilillään että heillä oli keskusteluja
valon kaupungin pelastamisesta.
Mikä on hieman yllättävää on Raoul Nordlingin muistelmat,
joka mielestäni valaisee jotain tärkeää
onko se hänelle kysymys Pariisin tuhoamisesta
ei ole koskaan oikein kasvatettu keskusteluissaan.
siksi he eivät puhu.
Nordling ei tietenkään ajattele että Choltitz voisi tuhota Pariisin
tai että se on hänen suunnitelmissaan.
Se ei ole Nordlingin ensisijainen aihe, kaukana siitä.
Nordling tapasi kenraalin viisi kertaa Le Meuricessa
kehottaakseen häntä olla suorittamatta mitään kostotoimia
väestöä vastaan.
Pariisilaiset tiesivät hyvin Villeneuve-d'Ascqin verilöylyistä
ja Oradour-sur-Glane, joka oli tapahtunut muutama viikko aikaisemmin ja pelkäsin pahinta.
Nordling näytti hänelle ettei ollut mahdollisuutta
että Saksa voi voittaa,
ja sitä tekemättä jättämällä massiivinen hyökkäys perisialaisia vastaan
ja kaupunki,
hän antaisi itsensä mahdollisuus tulevaisuuteen.
Se on yksi tärkeimmistä argumenteista joita Nordling käyttää.
Ajatus siitä, että kun sinut tuomitaan,
haluatko selittää että murhasit satoja,
tuhansia, ehkä enemmän pariisilaisia?
Silloin idea, se tappelu olisi hänen haittansa
ja mitä hän tarvitsi jonkinlainen takuu tulevaisuudesta,
kylvettiin Von Choltitzin mieleen.
Von Choltitzin Päätavoite ei ollut pelastaa Pariisi,
hänen päätavoitteensa oli pelastaa itsensä.
Von Choltitz ei epäröinyt kauan.
Kaksi päivää Hitlerin käskyn jälkeen Kenraali Leclerc saapui Pariisiin
toisen panssaridivisioonan kanssa Porte de Leonen kautta.
Ei tapahdu pariisilaisten joukkomurhaa.
Von Choltitz antautui viimeisen taistelun jälkeen
kunniaksi Le Meuricessa.
Hänet vietiin poliisiasemalle,
jotka ovat edelleen yksityisiä poliisipäällikön asunnot.
Se oli tässä huoneessa, samanlainen kuin nyt,
että hän tapasi kenraali Leclercin, vastarintaliikkeen upseerit
ja väliaikaisen hallituksen jäseniä allekirjoittaa tälle pienelle pöydälle
hänen antautumistensa.
Saat varmasti vaikutelman että Von Choltitzin suunnitelma oli menestys.
Hän on täällä elossa.
Hän on tietysti vanki mutta kuten Leclerc sanoisi vähän myöhemmin,
"Hän näyttää erittäin iloiselta ollessaan täällä."
Todellisuudessa hän on onnellinen ollessaan siellä, kuten suurin osa saksalaisista sotilaista
jotka tuolloin vangittiin.
He olivat vankeja mikä tarkoitti, etteivät he olleet kuolleita.
Kyllä, hänen suunnitelmansa onnistui.
Tämä kokous tapahtui suljettujen ovien takana
ilman toimittajia tai valokuvaajia.
Yksi kuva kuitenkin esiteltiin sanomalehtien toimesta
tämän tapahtuman valokuvana.
Se ei ole ollenkaan luovuttamisen allekirjoittaminen,
vaan väite hän teki Le Meurice -hotellissa.
koska kun hän lähti,
häneltä oli ryöstetty henkilökohtaisia vaikutuksia hänen armeijan ruokalassa.
Sinä päivänä pariisilaiset puhuivat kaikenlaisista matkamuistoista
se muistutti heitä saksalaisista.
mielestäni että tämä kuva on edelleen tärkeä
kun tiedät mitä hän allekirjoittaa.
On 25. päivä, iltapäivän lopussa
ja niitä on edelleen tappavia kaupungissa käydään taisteluita.
Osa linnoituksista kaatui, varsinkin Vincennesissä
ja ihmisten joukkohautoja löydettiin jonka nämä sotilaat äskettäin tappoivat.
Hän on huolissaan, koska hän menetti pyjaman.
Liittoutuneiden vankina
Dietrich von Choltitz häntä ei koskaan syytetty sotarikoksista.
Hän vapautettiin kahden vuoden vankilassa.
jonka aikana hän aloitti kirjoittaa oman legendansa.
Von Choltitz onnistuneesti kirjoitti oman legendansa,
ja selvisi siitä melko hyvin.
Hänen kirjansa on otettu hyvin vastaan, käännetty ranskaksi,
julkaistu uudelleen pokkarissa
ja ajatus, että hän todella auttoi Pariisin pelastaminen muotoutui,
ikään kuin se olisi jonkinlainen humanitaarinen teko.
Viikon kapinan ja taistelun jälkeen, Pariisi tulee ihmeen kaupalla ehjänä
sodan jälkeen joka oli tuhonnut niin monia kaupunkeja.
Saatoit ajatella että Pariisin vapauttaminen
lopettaisi Hitlerin tuhoisat halut.
Näin ei kuitenkaan ollut.
Päinvastoin.
Päinvastoin kuin on jäänyt ihmisten muistoissa,
lanka joka oli roikkunut Pariisin yllä kuukauden
ei kadonnut kenraali de Gaullen paraatin kanssa.
Valtakunnan viimeisellä hengenvetollaan,
Pariisin tuhoaminen jäi Führerille pakkomielle.
Arkistot paljastavat, että hän yritti vielä kolme kertaa sen poistamiseksi.
Kolme yritystä jota historia ei muista.
Tutkimus suoritettu Freiburgin sota-arkistossa,
löysi julkaisemattoman asiakirjan joka paljasti aiemmin tuntemattoman uhan.
Kiire valmistautua joitakin paikkoja Sommen itäpuolella.
Osoita V-1-ohjusten laukaisulaitteet Pariisiin.
Kerro meille, kun olet valmis ampumaan.
Huomaamme sen heti vapautumisen jälkeen Pariisissa toteutettiin uusia toimenpiteitä.
25. elokuuta jälkeen
Hitler tekee kaikkensa löytää muita tapoja tuhota Pariisi.
Kun ilmoitettiin, että komentaja Festung Groß-Paris -divisioonaan
oli antautunut,
Führer päätti käyttää salaista arsenaaliaan.
Käyttää näitä aseita suorittaakseen kauhean koston
oli hänen viimeinen yritys saada hallinta takaisin sodasta terrorisoimalla ihmisiä.
Kasvillisuuden piilossa Elfo-vuorella PAs de Calais'ssa,
valtava maanalainen bunkkeri kupolla peitetty rakennettiin vuodesta 1943
toimimaan laukaisualustana näitä uusia aseita varten.
Tämä betonijättiläinen on nyt museo
että taloja ensimmäinen näistä salaisista aseista,
kuuluisa V-1, ensimmäinen pitkän matkan ohjus
ilmailun historiassa.
Se on lentävä pommi.
Räjähtävä kuorma on edessä, noin tonnin.
Tonnin painava pommi joka putoaa rakennuksen päälle
räjäyttää koko rakennuksen.
Se oli mahtava ase.
Englanti oli jo kärsinyt
V-1-tulvan alla yli kahden kuukauden ajan.
Joka päivä 70 ihmistä pommitti kaupunkia, aiheuttaen tuhansia uhreja.
Tämä oli joukkotuhoase että Hitler käski ampua Pariisissa
26. elokuuta, päivä, jolloin kenraali de Gaulle
olisi paraati iloisen Pariisin läpi.
Tämä asia on käytännössä tuntematon.
Siitä on vain yksi maininta elokuvassa "Invasion 44",
esikuntapäällikön muistelmat armeijaryhmä West,
Kenraali Hans Speidel.
Hän oli tuolloin Ravin du Loupissa,
joka oli 90 km² militarisoitua vyöhykettä Soissonsista pohjoiseen Margivalissa.
475 teräsbetonibunkkeria,
mukaan lukien suurin Saksan viestintäkeskus.
Se on kuin teknikkojen pesä asennettuna 600 puhelinlinjaa.
Se on parasta sotilaallisessa viestinnässä.
Täällä kenraali Speidelin, armeijaryhmän B komentajana
vastaanottaa tilauksen Berliinistä.
Sinun täytyy kuvitella itsesi
Hans Speidelin kengissä elokuun 26. päivänä.
kun hän saa tämän käskyn.
Hänen esimiehensä ei ole siellä.
Välittääkö hän tilauksen?
Tai valitse poissaolo, laiminlyönti vai täydellinen hiljaisuus?
Hän pitää määräystä strategisesti absurdina.
Pariisi on jo menetetty ja se on kaupunki johon hän on emotionaalisesti kiintynyt.
Vuonna 1930 Hans Speidel lähetettiin Pariisiin sotilasavustajana
Saksan suurlähettiläälle.
Hän palasi kaksi vuotta myöhemmin miehityksen alla,
ja hän järjesti Hitlerin vierailu vuonna 1940.
Hän tuntee Pariisin hyvin.
Hän pitää Pariisista ja omasta bunkkerissaan, kuten Margivalissa,
siellä on kuvia Pariisista, Sainte-Chapelle ja Notre Dame.
Jotain tärkeää tapahtui mikä oli kriittistä Pariisin selviytymiselle.
Hänen muistelmissaan
Speidel kirjoittaa, ettei hän välittänyt tilaus ja Pariisi pelastettiin.
Armeijaryhmän B esikuntapäällikkö, vastoin Hitlerin tahtoa,
kielsi lähettämisen ja tämän käskyn toteuttaminen.
Luulen, että Speidelin muistelmat
anna meidän ottaa uusi ilme Pariisin pelastamiseksi ja pelastamiseksi.
Tässä tapauksessa, legenda olisi saanut väärän kenraalin.
Sankari olisi ollut Hans Speidel eikä Dietrich von Choltitz.
Tarinoiden suhteen on kuitenkin syytä suhtautua epäluuloisesti jotka ovat liian hyviä ollakseen totta.
Tämä Hitlerin antama käsky oli mahdotonta toteuttaa.
Ohjausjärjestelmä oli gyroskooppi akselilla
ja tämän piti olla hyvin tarkkaa
koska jos olet poissa pienimmässä määrin,
kun se saapuu, se on 10 kilometriä liian pitkälle oikealle.
Sinun on käynnistettävä tarkasti kohteen akselilla.
Laukaisurampit käännettiin kohti Lontoota
ja olivat kuin 50m pitkät sukset.
Jos niitä pitäisi kääntää 90 astetta, ne piti purkaa, vaihtaa,
löytyi sopivia tasaisia paikkoja,
ja aloita kaikki alusta Pariisin nähtävyyksien asettaminen.
Se on melkein mahdotonta tehdä juuri noin.
Emme koskaan saa tietää, onko Speidel kertoi totuuden muistelmissaan,
mutta välittikö hän sen eteenpäin vai ei,
Hitlerin käsky oli mahdotonta toteuttaa.
Jälleen kerran pääkaupunki pakenee.
Pariisilaiset, tietämättä näistä uhista ovat euforiassa vapautumisestaan.
Heidän juhlansa ovat lyhytikäisiä.
Samana päivänä klo 23. ikään kuin vastauksena juhliin,
pommisireenit soivat yhtäkkiä.
Se oli kokoelma lentokoneita jotka sijaitsivat Pohjois-Ranskassa
joka ei ollut vielä vapautettu, ja Belgian eteläosassa.
He onnistuivat saamaan yhteen 120 konetta sinä yönä, joka pudotti pommeja Pariisin yllä
kahdesta suunnasta ja teki huomattavaa vahinkoa.
Koko yön, Luftwaffe pudottaa pommeja satunnaisesti.
Aamunkoitteessa, vapauden tunne on kauan poissa.
Sadat rakennukset tuhoutuvat.
Bichatin sairaala, Alouvans Pariisin keskustassa,
Marais'n alue, Buttes-Chaumont Park,
mutta myös esikaupunkialueet, Bagnolet, Pantin, Montreuil ja Seine.
Pommituksen tarkoitus oli rangaista kaupunkia
ja käytetyt pommit olivat myös merkittäviä.
Ne olivat liekinheittopommeja joiden oli tarkoitus tuhota
ja myös tehdä vaikutuksen väestöön.
Se oli symbolinen tapa sanoa että saatat luulla voittaneen meidät
mutta voimme silti satuttaa sinua.
Luftwaffe on kuitenkin tuhottu Normandian taistelun myötä
eikä pysty toistamaan ilmaiskujaan.
Huolimatta 200 kuolleesta ja 1 000 loukkaantuneesta,
tämä pommitus katoaa kollektiivisesta muistista.
Oli ehkä vaikea sanoa että saksalaiset pommittivat Pariisia
ja tappoi X henkilöä
kun kuninkaalliset ilmavoimat ja 8. Yhdysvaltain ilmavoimat
oli tappanut kymmeniä tuhansia Ranskan siviileistä laskeutumisten aikana.
Unohdamme vain kaiken.
Kuitenkin kaikkien mielessä 26. elokuuta 1944 alkaen,
koston uhka oli jälleen kerran tosi todellista.
Kaksi viikkoa myöhemmin, 8. syyskuuta, räjähdys tuhosi 60 taloa,
kokonainen naapurusto Maisons-Alfortin kaupungissa,
alle kymmenen kilometriä Pariisin ulkopuolella.
Tuskin uskottava vahinko yhdelle räjähdykselle.
Le Figaro raportoi tapauksesta. kuvailee odottamattomia roskia
joka osoitti, että laite parempi kuin V-1 oli käytetty.
Henri Moureu, keskuslaboratorion johtaja
joka oli saanut tehtäväkseen pomminraivauksen pääkaupungissa, meni tapahtumapaikalle.
Hän teki yksityiskohtaisen raportin löydöistään.
Tämän salaisen raportin haku vei meidät arkistoon
puolustusministeriöstä Chateau de Vincennesin sydämessä.
Historioitsija Mojari tietää vain mistä sen löytää
sokkelon keskellä näistä miljoonista asiakirjoista.
Professori Moureu kuvaili yksityiskohtaisesti hänen ajatuksensa vahingoista.
8. syyskuuta klo 11
tapahtui äkillinen räjähdys Charentonneaussa, Maisons-Alfortissa.
Ilmoitettu välittömästi poliisilaitoksen toimesta,
Minä, Henri Moureu, teki useita havaintoja
joka sai minut uskomaan että tämä oli uusi räjähde.
Kun Henri Moureu saapui räjähdyspaikalle,
hän näkee heti
että tämä ei todellakaan ole vahinko sen aiheuttaisi V-1.
Hän oli jo käynyt pommipaikoilla V-1:stä heinäkuussa '44
ja tämä saa hänet välittömästi levottomaksi
ajatella: "Tämä on jotain muuta".
Se on kuitenkin eloonjääneen todistus joka avasi hänen silmänsä.
He kertovat että he eivät kuulleet mitään ääntä
tai nähdä minkä tahansa lentokoneen ohittavan.
29. elokuuta hän tapasi Yhdysvaltain salaisen palvelun agentteja
kuka kertoi hänelle että saksalaiset olivat keksineet raketin.
Hän tekee linkin amerikkalaisten hänelle kertomien väliin
ja mitä hän näki ja yhtäkkiä, se on ilmestys.
Hyvästä syystä,
Ranskan pääkaupungissa oli juuri oli etuoikeus olla kohteena
historian ensimmäisestä ballistisesta ohjuksesta, V-2 raketti.
Bernhard Kroener löysi ensimmäisen sähkeen Hitleriltä tästä raketista.
Führerin käskyt ovat suoria.
Aseta V-2:t ja ammu Lontooseen ja Pariisiin niin kauan kuin mahdollista.
V-2 on 12 tonnin jättiläinen.
Se käynnistetään pystysuunnassa, saavuttaa jopa 95 km korkeuden,
jättää ilmapiirin
ja kun se tulee alas sen toimintasäde on 320 km
ja putoaa maaliin.
Se oli ensimmäinen kerta että ase lähti ilmakehästä.
V-2 on vallankumous, raketti joka lentää 5000 km/h nopeudella.
Se kestää vain viisi minuuttia ajamaan 300 km
että erillinen laukaisupaikalle Belgiassa Pariisista.
Nopeampi kuin äänen nopeus, se on täysin hiljaa
ja mahdotonta siepata.
Hitlerille se oli ihmease
se merkitsisi käännekohta sodassa.
Lokakuun alussa 1944 Pariisin V-2-pommitukset jatkuivat
ja vaikuttaisi moniin kaupunkeihin.
Voimme nähdä sen 2. ja 5. lokakuuta välisenä aikana
ne hienosäätävät pommituksensa tarkoitus.
Itse asiassa he haluavat hyökätä Pariisiin,
mutta ei ole tarkkuutta joka meillä on tänään.
He hienosäätävät asetuksia
ja niiden tavoitteet tarkentuvat, tarpeeksi päästäkseen Pariisin keskustaan.
Lokakuun 5. päivästä alkaen ohjukset ovat Pariisin porteilla.
Neljässä päivässä,
22 kuntaa Pariisin alueella olivat V-2:n kohteena.
Viranomaiset valmistautuivat pahimpaan, mutta pommitukset loppuivat äkillisesti.
6. lokakuuta alkaen
ei ainuttakaan ohjusta kerrottiin pääkaupungissa.
Miksi Hitler hylkäsi Pariisin kun sen tuho vihdoin oli käsillä?
Se on jälleen Freiburgissa että löydämme vastauksemme
tilauksessa Wehrmachtin korkea komento.
"Poliittisista syistä kaikki V-2 ohjushyökkäykset Pariisiin on keskeytetty."
Tämä järjestys tarkoittaa sitä Hitlerin päämajassa
sovittiin, että pommitettiin Lontoota
olisi poliittinen ja psykologinen vaikutus väestöön
se kehottaisi Britannian viranomaisia reagoimaan.
Kun taas Pariisissa, pommituksella ei olisi ollut vaikutusta
tai poliittinen seuraus.
Hitler näytti antautuvan järjelle.
Lisäksi hänen korkea komentonsa on pysäyttämätön väittely.
V-2:n toimitus tehtiin lähes mahdottomaksi
liittoutuneiden etenemisen myötä.
Heillä ei ole tarpeeksi yksiköitä, heillä ei ole tarpeeksi räjähteitä.
Se tuhlaa raketteja turhaan.
Toisaalta pommittaa Lontoota ja siellä sijaitsevat liittoutuneiden joukot
pommittamalla Antwerpeniä, missä nämä liittoutuneiden joukot laskeutuvat ja suuntaavat Saksaan.
Se on syy.
Siksi pommitukset keskittyivät pääasiassa näihin kahteen kaupunkiin.
Kun näemme vahingot joka aiheutettiin Lontoossa ja Antwerpenissä,
erityisesti joitakin erittäin tappavia lakkoja Antwerpenissä,
voimme sanoa, että Pariisilla oli onnekas pako.
V-2-raketilla,
Valon kaupunki ei ole koskaan historiansa aikana olla niin lähellä tuhoutumisvaaraa.
Tämä jakso on poistettu kollektiivisesta muististamme.
Miksi?
Sodan lopussa,
liittolaiset nousivat V-2:n tekniikka ja insinöörit,
ja nämä olivat saksalaisia tiedemiehiä
jotka kehittäisivät avaruusohjelmia Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa.
V-2 raketti on kaikkien nykyaikaisten rakettien esi-isä.
Nämä olivat raketit, jotka lähettivät Gagarinin avaruuteen ja Armstrong kuuhun.
Ranskassa Ariane-ohjelma on olemassa vain näiden insinöörien takia
tuli työskentelemään ranskalaisten insinöörien rinnalla.
Hyvin harva tietää että saksalaiset insinöörit tulivat Ranskaan.
He osallistuivat politiikkaan Ranskan sotateollisuuden jälleenrakentamiseen
ja siksi mielestäni
se pidettiin hiljaa ja on pysynyt melko salassa.
Natsismin kaatuminen palauttaa pääkaupungin tyyneyden.
Kaksikymmentä vuotta myöhemmin, V-2-rakettien todellinen uhka
oli poistettu virallisesta tarinasta.
Maailman mielipide on innoissaan saksalaisesta kenraalista
joka oli Pariisin pelastaja.
Mies asuu huvilassa Baden-Badenissa
kuka oli keskellä dramaattisista tunteista
Pariisin vapauttamisen ympärillä, Saksan puolella.
Kaksikymmentä vuotta sitten tämä mies,
Kenraali Von Choltitz oli viimeinen Suur-Pariisin saksalainen sotilaallinen kuvernööri.
Hän oli se, joka olisi voinut vähentää pääkaupunki tuhkaksi.
Miksi oli yksi Hitlerin uskollisista seuraajista pariisilaisten sankari?
Mitä meidän on ymmärrettävä on se, että olemme kylmän sodan kontekstissa,
missä liittolaiset
sekä lännelle että amerikkalaisille,
on otettava uudelleen käyttöön Saksa, Länsi-Saksa
takaisin peliin kansainvälisestä politiikasta.
Euroopan raunioilla, liittoutumat muodostettiin kahdessa lohkossa,
Länsi itää vastaan.
Keskellä revitty, Saksa on keskeinen kohta.
Eilinen vihollinen tulee tarpeellinen kumppani.
Se oli sillä hetkellä, kun vähän työtä tehtiin olemassa oleville muistoille
muuttaa hieman Saksan imagoa
joka siihen asti oli ollut täysin negatiivinen.
"… Saksan liittotasavalta."
"Eläköön ranskalais-saksalainen ystävyys."
Se on tällä hetkellä että legenda syntyi,
mikä oli tapa Saksalle lievittääkseen syyllisyyttä sen muistissa.
Samaan aikaan,
Dominique LaPierren jännittävä romaani ja Larry Collins vapautetaan.
Palaako Pariisi?
Se perustui muistoihin miehestä, jonka kirjoittajat tapasivat
ja kuka antaa uudet kasvot historialliselle viholliselle.
Bestseller seurataan kahden vuoden kuluttua
Kirjailija: René Clément's kansainvälinen menestys.
Myytti syntyy, väärennetty historiakertomus,
heijastaa pelissä olevia panoksia uudella maailman näyttämöllä.