ימים ספורים לפני התאבדותם ב-30 באפריל, 1945,
אדולף היטלר ואווה בראון השלימו השמדת כל הארכיונים שלהם.
היטלר לא רצה להשאיר שום דבר מאחור.
היסטוריונים חשבו שהם התייעצו כל הארכיונים הנגישים הקיימים.
שבעים שנה אחרי, תודה לקומנדנט ריימונד רוז,
קצין צרפתי, נפטר כעת, ואספן פרטי,
ארכיונים פוליטיים ואישיים חדשים
בעל משמעות היסטורית נחשפו לראשונה.
מסמכים ייחודיים אלו עכשיו להביא למיקוד הרבה יותר ברור
רגעים מכריעים מסוימים בימיו האחרונים של היטלר.
מה הייתה האווירה בבונקר?
האם הפיהרר עדיין החזיק תקווה של מהפך צבאי?
האם יש ראיות פיזיות
של הפרשה בין היטלר לאווה בראון?
מתי בדיוק הוא וחברתו להחליט להתאבד?
האם גרינג באמת התכוון לתפוס את השלטון בימיו האחרונים של הרייך?
הרייך השלישי נהרס זה עתה.
ברלין, מרכז העצבים של גרמניה הנאצית, אינו אלא ערימה של חורבות.
לא נשאר דבר מעיר הבירה הזו
זה לכמה שנים גרם לעולם לרעוד.
אנשי המערב היו מגיעים ולהשתלט
של אזור הכיבוש שלהם בברלין ביוני.
אחר כך הם היו צריכים לבקר בבונקר.
אלפי אנשים ביקרו,
להוט להצצה ממה שכינו הסובייטים:
קוטל החיות.
כולם רצו לראות איפה היטלר מת.
ראשית, תהלוכת אישים.
ואז הגיעו החברים של האמריקאים, הבריטים, הצרפתים,
וכוחות הכיבוש הסובייטיים, כולם באים לבקר את הבונקר.
בין אנשי הצבא שביקר בבונקר
הייתה קבוצה של קצינים צרפתים.
אחר הצהריים של ה-25 בנובמבר 1945,
המפקד ריימונד רוז נכנס מה שנותר
של הקנצלר של היטלר, דרך הכניסה הראשית ב-Voss-Strasse.
הם התכוננו למשלחת הזו.
כמו חבריהם לפניהם, הם קיוו לגלות כמה תגליות.
קומנדנט רוז תיאר את הגיחה שלו
לתוך המרתף של המטה האחרון של היטלר.
הוא שרטט שלוש מפות של מסלול הטיול שלו
והמקום שבו מצא המסמכים של הפיהרר.
מה שנשאר של הקנצלר של הפיהרר
הם הקירות והחדרים הריקים עמוס ברהיטים שהתהפכו,
עדיין נושאים את עקבות הביזה.
הבית פתוח לכל הבאים.
בחור הראשי המואר על ידי לפידים חשמליים,
אתה מחפש דלת נסתרת קטנה, שמוביל לגרם מדרגות שמונה מדרגות,
המוביל לגרם מדרגות שני רחב יותר,
שמוביל לחדר עצום עם עמודים מרובעים.
אף על פי שמתחת לאדמה, החדר הזה מעוצב בזהירות רבה כמו בכל אולם טקסים.
ואז בקצה הרחוק מהחדר החשוך הזה כבר,
אתה חייב למצוא דלת ברזל עם פרחי קיר.
פתח אותו ותלך עמוק יותר מתחת לאדמה, במורד גרם מדרגות ישר צר
עם 26 צעדים בדיוק.
שם אתה יכול לראות בלגן נוראי של כיסאות ושולחנות הפוכים.
שעוות נרות, עקבות של שריפה שאיפתו נחנקה.
הרצפה מכוסה במסה מדהימה של ניירות מכל הסוגים:
מכתבים מנהליים, ספרי חשבונות, מחברות מדפדפות בידיים
זה במשך שבעה חודשים חיפש בטירוף
על סוד המזל הטוב הזה התהפך אלי.
בחדר המרוחק ביותר,
מצאתי את המסמכים הקובעים שהיטלר רצה להישאר,
מה שקרה, מאסטר, כנגד כל הסיכויים, גם למרות האירועים.
הקבוצה הצרפתית הקטנה עשתה מייג'ור תגלית היסטורית מבלי להבין זאת.
עם זאת, יותר מ-70 שנה מאוחר יותר,
אספן צרפתי, חובב לדף האפל הזה של ההיסטוריה,
קומנדנט רכש המסמכים של ריימונד רוז.
בנקודה אחת הוא הרים את המסמכים
שהיו על ארון בגדים והחזיר אותם.
הייתי אומר שזה היה רק ​​אחרי זה שהבנו
המשמעות ההיסטורית של מסמכים אלה.
אז הוא ביקש רשות לשמור אותם, אשר ניתן,
והוא שמר את המסמכים האלה כל חייו.
אני לא חושב שהיה לו תועלת ממבט היסטורי.
בעיניו, זה היה מעשה הרבה יותר רגשי
כי במובן מסוים, הוא היה שחקן בהיסטוריה.
להבין את הבלתי ניתן לחישוב המשמעות של המסמכים ההיסטוריים,
אנחנו חייבים לחזור על הסיפור של ימיו האחרונים של אדולף היטלר.
אמצע אפריל, עם הצבא האדום לא יותר מ-100 קילומטרים מברלין.
שרידי הדיוויזיה הגרמנית, כחצי מיליון איש ו-900 טנקים
היו נסוגים לפני מכבש הקיטור הרוסי.
לאורך 200 קילומטרים, החזית נכנעה.
הרייך כרע על ברכיו,
והמפציצים של בעלות הברית פגעו בברלין.
כל עשרה ימים הביאו פשיטה בשעות היום על ידי האמריקאים,
אבל כל לילה, פשיטות הטרדה על ידי היתושים הבריטיים.
זה אומר שאנשים היו כל הזמן מתחת למדרגות ובמרתפים,
עסוקים בלמצוא מקלט במקלטים,
היטלר, כמו האחר 3 מיליון ברלינאים.
אז כולם היו מותשים.
למעשה, זו הסיבה שהבריטים הגביר את הפשיטות.
בנקודה אחת, ההפצצה הפכה כל כך גדולה
שהוא החליט לעזוב.
אז הוא עבר לבונקר לתמיד.
עבור הגרמנים הנואשים, ההמתנה למערכה האחרונה של הטרגדיה
נראה בלתי נגמר.
הרדיו שידר את השידור החי האחרון של התזמורת הפילהרמונית של ברלין,
הגמר של ריכרד ואגנר דמדומי האלים.
היטלר הסתגר במקלט שלו,
כמה מאות מטרים משער ברנדנבורג
מתחת לגני הקנצלר
במחוז השלטון המרכזי.
מהבונקר הזה, הוא ניהל את המבצעים הצבאיים האחרונים.
להדמיה טובה יותר של התוכניות לקנצלרית,
והבונקר של היטלר, הם שוחזרו בתלת מימד.
מה שמכונה בונקר הפיהרר נבנה בשני מפלסים.
הראשון ב-1936 תחת חלק של הקנצלרית של הרייך.
המפלס השני נבנה בשנים 1943 ו-44, כשהתברר
שעובי התקרה של 1.6 מטר לא הספיק להתנגד
הכי חזק פצצות אמריקאיות ובריטיות.
הבונקר היה קונסטרוקציה במידות קטנות יחסית.
מרחב מחייה הוקרבו לחוסן.
זה היה מסיבי לחלוטין, טפסות בטון.
היטלר רצה להיות בטוח שהוא יוכל להישאר בברלין
ולשלוט באירועים משם.
הוא תמיד פחד להיות רחוק מברלין,
כנראה מאז הניסיון של יולי 1944
להפיל את הממשלה הנאצית כמו גם להתנקש בו,
וברלין הלכה להיות הכוח המרכזי.
היטלר ואלברט שפיר, האדריכל שלו ושר החימוש,
חשב על הכל בשביל הבונקר.
הפיהרר היה צריך להיות מסוגל לגור שם לזמן מה עם השומרים שלו,
בטוח מכל תקיפה אווירית.
[שמע מדוברת גרמנית]
בחלק זה של הבונקר,
היטלר תכנן או הזמין מקום, נפרד מהשאר.
דירה פרטית בת ארבעה חדרים קטנים.
בחלק השני של הבונקר היו יותר חדרים, אבל לא פרטיות.
היטלר הזמין שלושה חדרים זעירים לחלוטין לעצמו,
וחדר צמוד עבור המאהבת שלו, אווה בראון,
כששניהם חולקים חדר רחצה קטן.
היה גם חדר ישיבות קטן,
איפה פעמיים ביום היטלר היה משתתף בפגישות
לסקור את המצב הצבאי עם יועציו הבכירים.
הבונקר היה מרתף קבור שבעה מטרים מתחת לאדמה.
נעשו התאמות מיוחדות לנוחותו של היטלר
והפמליה שלו.
ברור שיש אווירה קודרת.
המקום עצמו עגום לחלוטין.
בונקר טפסות הבטון היה ממוקם על שולחן המים
של נהר השפרה, שזרם בסמוך.
אז זה מקום זולג כל הזמן למטה.
הקרקע נשאבת ללא הפסקה, וזה קר.
יש מערכת אוורור מכנית,
ואתה יכול לשמוע את המאוורר כל הזמן וזה עושה לך כאב ראש.
זה באמת מקום עלוב.
ברקע הזה, היטלר לא היה במיטבו.
הוא הוציא צווים סותרים.
ד"ר מורל, הרופא שלו,
נתן לו זריקה יומית של גלוקוז וויטמינים,
והוא נטל מספר תרופות.
כל אחד מהקצינים שראה את היטלר באותה תקופה מסוימת,
וראיינתי כמה מהם,
היו מזועזעים כשהוא חזר לראות באיזה מצב הוא נמצא.
הידיים שלו רעדו, הוא נראה לבן לחלוטין.
הוא נראה כאילו הוא לפחות מבוגר ב-10 עד 15 שנים ממה שהוא באמת היה.
הם היו מזועזעים, וגם מודאגים על היציבות הנפשית שלו.
אתה יכול לראות שהוא היה מאוד מוזנח,
ולמעשה בשלבים מתקדמים של מחלת פרקינסון.
הוא היה כפוף, גורר את רגליו, הוא לא יכול היה לשלוט בזרועו השמאלית.
אז הוא צריך להחזיק אותו ביד ימין בגלל הרעד העוויתי.
להיטלר היה צוות של כ-30 איש כדי שהבונקר יתקתק.
הוא שימש על ידי השומרים האישיים שלו,
טכנאי הבונקרים, ואנשי התקשורת.
מה שיש לך כאן הוא הכינוס האחרון של הרייך.
במילים אחרות, גבלס, שהעביר את משפחתו לבונקר,
בורמן, המזכירה האישית הכרחית,
והמזכירות.
בניגוד לרצונו של היטלר,
בן לוויה הסודי שלו הצטרף אליו לבונקר.
באוסף הפרטי שמצאנו
היו שתי מכתבים חשובים ביותר מאווה בראון.
הנה המקורות.
זו הפעם הראשונה שהם מוצגים, שני מכתביה האחרונים.
הראשון הוא 19 באפריל, 1945,
מופנה לחברה הכי טובה שלה, הרטה שניידר, שנשארה בבוואריה.
המזכירות ואישוט כל יום עם אקדחים,
ואנחנו כבר כל כך מיומנים שאף אדם לא יעז להתחרות בנו.
ביליתי כמעט את כל חיי בתוך המקלט להתקפה אווירית.
אתה יכול לתאר לעצמך כמה קשה לישון.
עם זאת, אני מאוד שמח להיות קרוב אליו עכשיו.
לבסוף, היא אומרת, אני אשאר איתו.
זו הטרגדיה של אווה בראון, להיות ילדה קטנה רומנטית במיוחד
שהיה צעיר ממנו בהרבה ומי לאורך כל הרומן עם היטלר,
פחד רק מדבר אחד, לאבד אותו.
למעשה, היא ניסתה להתאבד בתחילת מערכת היחסים שלהם.
היטלר נבהל ושמר עליה.
אז בשבילה, זה, במובן מסוים, ממסד את הקשר,
עובדת המראה שהיא תישאר לצידו עד הסוף.
מכתב זה נותן לנו גם מידע מרכזי על מצב הרוח של היטלר
ערב יום הולדתו ה-56.
המכתב הזה מעניין, כפי שהוא מראה את האווירה בבונקר.
אנחנו עדיין יכולים לראות שביב של תקווה.
לא עובר יום שלא מתחננים בי למצוא מקלט בברגהוף בבוואריה,
אבל עד עכשיו תמיד ניצחתי.
היום כל תקשורת בלתי אפשרית,
אבל אני משוכנע עמוקות שהכל יסתדר שוב,
והוא מלא תקווה מתמיד.
אולם בשעה 3:00 בבוקר ה-20 באפריל, צפירה נוגה נשמעה,
צפירה שהברלינאים לא שמעתי קודם,
אות לכולם שניסיון חדש עומד להתחיל.
טנקים של הצבא האדום נראו בפרברים.
20 באפריל אכן היה רגע מפתח באופן סמלי כפי שהיה יום הולדתו של היטלר,
וכשהסובייטים החלו לפלוש לברלין.
אז הבעיה של היטלר היה האם להישאר בעיר או לברוח.
מה-20, זה הפך לבעיה דחופה
בתור האיום של להיות מוקף גדל,
וחומת החיילים האחרונה קרסה.
מה לעשות?
לרוץ, או להילחם?
בשעה 3:00 אחר הצהריים באותו יום, היטלר עשה את טיולו האחרון בחוץ.
על גבי מדרגות הבונקר בגני הקנצלר,
הוא קיבל את יום ההולדת משאלות משלחת SS.
היטלר קיבל במיוחד, משלחת של הנוער ההיטלראי,
המילואים הצעירים ביותר בצבא שלו.
אלה היו הילדים שנשלחו לקו החזית
למות בהגנה על ברלין.
הוא רצה לכבד ותגמל את האמיצים מביניהם.
זרועו השמאלית של היטלר נתפס על ידי הטלטולים.
הוא לחץ לכולם את היד, לטפוח על הלחי של הצעירים
הוא שלח למותם ביחידות הנ"ט.
הצעיר היה בן 11,
הגיל שבו ילדים החליפו בית ספר מחטיבת הביניים ועד התיכון.
הוא ממש קטן, בערך 1.4 מטר, והוא במדי נוער היטלר.
בשעה 16:00, רגע לפני התדרוך הצבאי,
הפיהרר קיבל איחולים ליום הולדת מבכירי מפלגתו.
הימלר, ריבנטרופ, בורמן, דוניץ, קייטל, יודל,
שפר, וגרינג.
כל המאמינים שלו היו שם, מברכים,
אבל היטלר קיבל את הכל בטינה רבה,
כפי שהוא היה די ברור לא במצב רוח לחגוג את יום הולדתו.
אני חושב שה-20 באפריל, בשנת 1945
היה כנראה אחד הגרוטסקיים ביותר מסיבות יום הולדת שאפשר לדמיין.
כאן היה לך את Göring באותו בוקר
מי שהתפוצץ הטירה המפורסמת שלו קרינהול
לוודא את זה הרוסים לעולם לא יוכלו לקבל את זה,
ואז כל אוצרותיו שנבזזו, התמונות והכל,
נלקחו בשיירה של משאיות לופטוואפה מדרום.
ואז הוא מופיע, והוא מגיע יחד עם קייטל,
וכל שאר המנהיגים הנאצים.
רובם, כמובן, היו מיואשים לקבל אישור לעזוב את ברלין
כי הם ידעו שהעיר נידונה לאבדון.
רבים מהם ניסו לשכנע את היטלר לעזוב, לא בהכרח כדי להציל אותו,
אלא אך ורק כדי לתת להם הרשות לעזוב את עצמם.
באותו יום, המאהבת שלו, אווה בראון נתנה לו מתנה,
תמונה חתומה.
מצאנו את המתנה שלה.
זה קטע יוצא דופן, מעולם לא נחשף לציבור,
עם סיפור מדהים מצורף.
במשך שנים לאחר המלחמה,
התצלום והמסגרת שלו נשארה עם אחותה של אווה, גרטל.
רק כאשר משפחת בראון נפטרה ממנו,
עשה חובבן חד עין לעשות את התגלית.
ההקדשה הזו היא העדות הפיזית הייחודית
על אהבתה של אווה בראון להיטלר.
כל שאר המסמכים, כמו ההתכתבות האישית שלהם,
נהרסו בימים האחרונים של המלחמה.
היא נותנת לו תמונה ייעודית של עצמה במסגרת כסף
שלמעשה נושאת את המונוגרמה שלה, מועדון שעוצב על ידי אלברט שפר.
התמונה נושאת את הכיתוב הבא "לפיהרר שלי, מהנאמנה שלך, אווה."
זה מאוד חושפני של המנטליות של אווה בראון
ועל מה שהיא מחפשת, מכיוון שהיא לא משתמשת בשמו,
אלא ל"פיהרר שלי", מה שמרמז על חשיבות פוליטית,
ועוד במיוחד, היא משתמשת במילה נאמן.
זו תקופה שבה כולם מתחילים ללכת בדרכם,
והיא רוצה לסמן נאמנותה לאדולף היטלר
והעובדה שהיא חזרה.
היטלר קיבל ממנה את המתנה שהצטרף אליו בשעות האפלות ביותר שלו.
הוא הפך את אווה בראון לסוד מדינה מהסיבה הפשוטה
שהוא חשב שהוא, מנהיג העם הגרמני,
בשום פנים ואופן לא יכול היה לקחת אישה,
כמו שזה יניע את כל הנשים האחרות שרצה להיות איתו לייאוש.
באותו הזמן, הוא חייב את זה לארצו,
למה שהוא חשב ברעיון מארצו לא לקחת אישה,
ובגלל זה זה הפך להיות סוד מוחלט.
הוא סירב לחפש מקלט בהרי האלפים, היכן שהוצבו חיילי העילית.
כולם דחקו בו לנסוע לבוואריה, אל מה שנקרא מבצר אלפיני,
שבו ביצורים גדולים ובונקרים נבנו,
באזור אוברזלצברג.
התעמולה הגרמנית ניסה לשכנע את בעלות הברית
הם הקימו מקום מסתור אלפיני,
שבו גורמים פנאטיים של ה-SS יכול להחזיק מעמד על בעלות הברית
עוד הרבה זמן.
שום דבר מזה לא היה קיים, זה היה רק ​​בלוף.
אבל זו הייתה תעמולה שאייזנהאוור כנראה האמין,
והייתה לזה השפעה צבאית גדולה כחלק גדול מהכוחות האמריקאיים
נשלחו דרומה לכיוון מינכן והרי האלפים במקום לכיוון מזרח.
היטלר ידע שאין מקום מסתור אלפיני.
הוא ידע שהוא דוחה את יום הרע
והחליט שעדיף למות בסצנה אפוקליפטית ואגנרית מבוימת
בברלין מוקף בכוחותיו האחרונים.
שפר נתן לו את הרעיון,
רעיון מאוד קולנועי שהגוטרדמרונג בברלין,
יהיה דרמטי,
בזמן בברכטסגאדן,
לא יהיה לזה באותה איכות דרמטית.
בניגוד לעצת כל הצוות שלו והקרובים אליו,
היטלר החליט להישאר בברלין.
ניצחון או מוות.
הקרב האחרון שלו יתקיים בבירתו.
יום ההולדת הסתיים באותו לילה עם ההתקפה האווירית האחרונה של בעלות הברית על ברלין.
מוקדם בבוקר ה-21 באפריל,
בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה,
פגזי ארטילריה סובייטים ירד גשם על העיר ההמומה.
זה היה התרחיש שאף אחד לא תכנן,
קרב על ברלין.
היה ברור שהיטלר רצה לעשות סוג של המשך לסטלינגרד.
הוא זכר, כמו גבלס, את מי שהוא ראה כל לילה,
ומי שהזכיר לו כל הזמן מהתקדים הזה,
שבסופו של דבר, קרב עירוני גדול עלול לגרום למפנה במלחמה.
סטלין, בהסכמה עם היטלר, החליט שבאופן סמלי,
לקחת את ברלין היה הגיוני.
הוא שכבש את ברלין למען הדורות הבאים ולנצח נצחים
יהיה המנצח האמיתי על הרייך.
לאחר ההפגזה, יחידות הצבא הסובייטי השונות
החל להקיף את ברלין.
הם היו עשרה קילומטרים ממרכז העיר.
החיילים הסובייטים הראשונים נכנס למרכז הבירה הגרמנית.
סטלין קרא לרייכסטאג כמטרה סמלית.
בשלב זה של ההתקדמות הרוסית, היטלר עדיין לא היה בראש סדר העדיפויות שלו.
יתר על כן, שירותי הביון הסובייטיים לא ידע איפה היטלר.
יכול להיות שהוא כבר ברח.
למעשה, הוא היה שם, כמה מטרים מתחת לאדמה בבונקר,
מנסה לתכנן מתקפת נגד.
הכל היה משתנה מרגע אחד לשני,
וכמובן, התדריכים עצמם להתמודד עם הכוחות
לא חסר קשר עם המציאות.
כלומר, היטלר שוב הסתכל במפות,
אמרתי שזה צבא, זו חלוקה, או מה שלא יהיה,
כאשר, למעשה, הם פשוט מורכבים, לעתים קרובות, של מעט מאוד גברים.
חגור בבונקר שלו.
להיטלר היו עדיין שלושה חיל צבא סביב ברלין,
הארמייה התשיעית של גנרל באסה בדרום מזרח,
יחידת שטיינר מצפון
והארמייה ה-12 לדרום מערב העיר.
לא היו להם רכבים משוריינים, וללא תותחים נגד טנקים.
היו בעיקר חיילים צעירים, מאוד נלהב,
שהיו מוכנים להילחם עד הסוף, אבל פשוט לא היה לו את הנשק.
הרעיון שאיכשהו הארמייה ה-12 יכולה להצטרף
עם הארמייה התשיעית שמגיעה מהמזרח,
ולבצע התקפת נגד משולבת נגד הרוסים
היה, שוב, אופייני לפנטזיה של היטלר.
היטלר המשיך לתת פקודות,
כאילו שלושת הכוחות האלה יכולים להנדס סוג של תנועה קונצנטרית
שאפשרה להם להקיף נגד הצבאות הסובייטיים.
שום מתקפת נגד לא עבדה.
הגרמנים נסוגו בכל האזורים.
היטלר לא הבין מדוע חיילים הוא נע על מפה
לא פרצו דרך.
באותו יום, לראשונה מזה שנים,
היטלר איבד את שלוותו מול כולם.
הוא זרק התקף זעם וצעק, "אני מוותר, הכל אבוד, זה הסוף!"
זה היה כשכולם סביבו הבין שאין לו פתרון,
אין תוכנית, אין תקווה, ושהכל באמת אבוד.
אווה בראון חלקה את הייאוש שלה עם היטלר.
היא תיארה את זה במסמך יוצא דופן זה.
נחשף גם בפעם הראשונה. המכתב האחרון שלה, שנכתב ב-22 באפריל,
טופלה לחברתה הטובה, הרטה שניידר.
אלו כנראה יהיו השורות האחרונות שלי, וסימן החיים האחרון שלי.
אני לא מעז לכתוב לגרטל, אז שברו לה את זה בעדינות.
שניהם החליטו להתאבד.
זה כבר היה מאוד חשוב,
כפי שהיטלר לא הכריז על כך לפמלייתו ב-22 באפריל.
הם יכריזו על זה מאוחר יותר.
בכל מקרה,
היא הסבירה במלואה במכתב מדוע שניהם התאבדו.
"אני אשלח לך את התכשיטים שלי ואשאל אותך לחלק אותו לפי רצוני".
"אני לא יכול לתאר לך מה אני מרגיש"
"ומה אני סובל באופן אישי עבור הפיהרר".
"אני לא יכול להבין איך הכל יכול פשוט להיגמר בצורה הזו",
"אבל איננו יכולים להאמין באף אלוהים."
"אני חושש שהסוף קרוב, אני אמות כפי שחייתי."
"שמור את המכתב הזה לעצמך עד שתשמע על גורלנו."
"אני יודע שאני שואל הרבה ממך, אבל אתה אמיץ."
היא אומרת שהיא תשלח לה את התכשיטים באותו הזמן
ומבקש ממנה להבטיח שרצונה...
היא הבהירה מאוד, וצוואה מפורטת מאוד.
היא ביקשה ממנה להבטיח את רצונה
הוצא להורג למטה עד הפרט האחרון.
המכתב הזה, הצוואה, והתכשיטים של אווה בראון
יצא לבוואריה באותו יום.
בינתיים, בערב ה-22,
היטלר הצהיר לאנשי הצוות שלו,
שכלל את נציגו של גרינג.
אני מוסר את המושכות עכשיו, זה נגמר.
היורש שלי יכול לדאוג לזה.
גרינג יכול לעשות את זה.
בשנים 1939 ו-1941,
מרשל גרינג מונה היורש הפוטנציאלי בצו,
אבל כדי להיות מיושם,
הגזירות הנדרשות חתימת הפיהרר
כדי להפוך אותם לרשמיים.
דבריו של היטלר דווחו לגורינג, מותקן בבוואריה,
שבו מצא מקלט עם חלק מהצוות שלו
ואחד מיועציו, הנס לאמרס.
זהיר, גרינג, היורש העצר, היה בהתחלה מפוקפק.
האם צו הפיהרר קרא לי ליורשו ב-1939,
ושוב ב-1941, האם זה עדיין תקף?
האם הוא הוציא אחר מאז?
לאמרס אמר, "לא, אם היה כזה, הייתי יודע."
"אז זה עדיין בתוקף."
הם בוחנים את זה.
הוא חושב על זה והוא אומר,
"אם הפיהרר אכן אמר את זה ואני הבא בתור",
"מה אנחנו עושים?"
הרמן גרינג לקח זמן לחשוב על זה.
הוא נקרע בין אשליות הפאר שלו
והסיכוי להתחייב טעות פוליטית גדולה.
הוא החליט לישון על זה.
בברלין נמשכו ההפצצות.
עם עלות השחר ב-23 באפריל, לקחת כל מיני סיכונים,
אלברט שפיר, אדריכל ושר החימוש של היטלר,
חזר לבירה והתקבל לבונקר.
אווה בראון הייתה מאושרת,
במחשבה שעכשיו היא הצליחה לשכנע את הפיהרר לעזוב.
היא טעתה למרבה הצער.
היטלר עשה את הונו כאדריכל,
נתן לו גישה למשרדים הגבוהים ביותר של המדינה,
אבל זה דרש אומץ לבוא להיפרד.
היטלר נתן לו קבלת פנים די מגניבה, אבל הבינו.
היטלר לא היה טיפש.
הוא יכול היה לראות את כולם סביבו היה חילוץ.
אלברט שפיר נפרד לאיש שהוא העריץ,
אבל היה לו גם וידוי, על חוסר הציות שלו.
שפר לא הגיש בקשה הצו הנורא של היטלר,
הדורשים הרס מוחלט של תשתיות הרייך
לפני הצבא האדום ובעלות הברית הגיעו.
שפר נפגע עמוקות
שהיטלר לא הראה לו, לפחות קצת יותר חיבה או עניין
ואפילו לא גילה עניין כאשר הוא הודה
למעשה פקודה, מעשה בגידה.
כאן אנו מוצאים, ברגע האחרון הזה,
הד למערכת היחסים המיוחדת בין שני הגברים.
שפר רצה לספר לו.
באותו הזמן, הוא רצה לראות פעם אחרונה,
האיש שלגביו הוא חש מאוד.
היטלר ראה אולי, ב-Sper, סוג של בן שמעולם לא היה לו,
מה שמסביר את חוסר התגובה הזה, הפסיביות שלו למה שספר אמר.
אחרים הוצאו להורג בהרבה פחות.
היטלר נתן לו ללכת.
אחר הצהריים של ה-23 באפריל, 1945,
הרמן גרינג סוף סוף הגיע להחלטתו.
הוא כתב להיטלר בשעה 17:43.
"פירר, האם אתה מסכים, בעקבות החלטתך"
"להישאר בעמדת הקרב שלך במבצר ברלין",
"שאני צריך לקחת על עצמי את ההנהגה של הרייך במלוא הכוחות"
"גם פנימית וגם חיצונית?"
גרינג חשב...
למעשה, הוא כבר עשה לא מעט אנשי קשר
לנסות ולהתחיל בשיחות שלום.
גרינג רצה להיראות כאדם שהביא שלום לגרמניה,
והוא שלח מברק להיטלר בבונקר, שבו הוא אמר,
שאם היטלר לא היה מראה שום סימן של החיים לפני 22:00 ב-23 באפריל,
גרינג היה מתייחס לזה הוא היה הקנצלר החדש
והיטלר כבר לא היה במצב להוציא פקודות.
מברק זה וכל ההתכתבויות הבאות,
נלקחו ממסמכים התגלה בבונקר של היטלר
מאת קומנדנט רוז.
בסך הכל 13 מכתבים ומברקים מקוריים בעל משמעות היסטורית
שמאפשרים לנו כעת לשחזר במדויק חילופי הדברים האחרונים, המתוחים ביותר
בין היטלר לגורינג.
ואז הוא שלח מברק שני,
הפעם לריבנטרופ,
וכנראה גם קייטל, אומר, "אם הפיהרר לא יענה,"
"בואי והצטרפו אליי לברכטסגאדן",
"מה שאומר, אני משתלט."
אין לו שום שכל על חוסר נאמנות להיטלר.
הוא מגיב למצב
היכן שהיטלר כבר לא נמצא בעמדה לשלוט בגרמניה.
אם הוא היה מחליף אותו, זה יהיה עבורו רק זמני.
לא משנה מה כוונותיו של גרינג, ההודעה השנייה הזו תעלה לו ביוקר.
כשהיא נמסרה להיטלר,
הוא היה עם גבלס ובורמן, אויביו המושבעים של גרינג.
הוא הזיז, כמובן,
הדרך שבה זה ישחק מיד לידיו של אויבו הקטלני בורמן
שהציג אותו מיד בצורה כזו להיטלר,
שהיטלר יכול היה רק ​​לראות את זה כבגידה גמורה.
היטלר היה, באותו שלב של המלחמה, משוכנע לחלוטין
שהסיבה היחידה שבגללה הם הפסידו זה היה בגלל שהוא נבגד מסביב.
עוד באותו ערב,
היטלר שלח תשובה חריפה להרמן גרינג.
"הצו נכנס לתוקף רק כשאני מאשר אותו".
"לא יכולה להיות שאלה של הווייתי נשלל מחופש הפעולה".
"לפיכך אני אוסר עליך לנקוט בכל פעולה מכל סוג שהוא".
חתום, אדולף היטלר.
בהמלצת בורמן, הרמטכ"ל האישי שלו,
היטלר עצר את גרינג.
ב-56 דקות אחרי חצות, ב-24 באפריל,
גרינג השיב במברק ארוך שבו הכחיש כל מניעים נסתרים.
"לא עשיתי כלום בזמן ההמתנה לתשובתך",
"ותעמוד מוכן לשרת אותך."
"שאלוהים ישמור עליך. הנאמן שלך, הרמן גרינג."
"אני מתחנן בפניך לא להזמין את פרנק לעצור אותי".
"אני נותן לך את מילת הכבוד שלי שצייתי בקפדנות לפקודותיך."
בשעת בוקר מאוחרת של ה-24,
היטלר הכתיב מברק נוסף לגרינג.
"המברק החתום הזה באופן אישי היה חד משמעי".
"מעשיך מהווים בגידה של מטרה לאומית",
"והתנהגות כזו, בגידה על רקע, ראוי לעונש מוות".
"לקחת בחשבון השירותים הנהדרים שלך בעבר",
"אני מציע לך הזדמנות להתפטר, ציון מחלה קשה כסיבה".
"אני מצווה עליך לענות מיד, כן או לא."
בדקות שלאחר מכן, גרינג השיב כן, לדרישת הפיהרר.
הוא התפטר מכל תפקידיו מסיבות בריאותיות.
זה סימן את הירושה לשלטון,
בעל אופי צללים התקשר למרטין בורמן,
המזכיר שלו מאז רודולף הס טס לבריטניה ב-1941.
בורמן נתן שלטון חופשי לשנאה הוא חש לאישויות מסוימות,
למעשה, הגמיש את השרירים החדשים שלו.
גרינג היה הרוס, אבל זה לא הספיק לבורמן.
בורמן, שהיה לו משלו מרכז תקשורת בבונקר,
ניצל את חרפתו של גרינג לקדם את כליו.
בלי ליידע את היטלר,
הוא נתן פקודה סופית לקצין המואשם בצפייה בו.
בורמן הורה לו להוציא אותם להורג הכל פעם אחת שברלין נפלה.
התרחיש הזה לא נחקק
כי רס"ן האס אס, מי קיבל את המשימה,
כשברלין אכן נפלה,
חשב שההרג יהיה חסר טעם.
אז הוא לא ביצע את הפקודה.
למה הוא אמר אחרי נפילת ברלין?
הוא ידע שהיטלר לא יהיה בחיים, כדי שיוכל לקבוע את התוצאות שלו.
לדעת את זה גבלס יעקוב אחרי היטלר, חשב,
"אם אני יכול להיפטר גם מגרינג, זה פשוט יעזוב אותי."
היטלר לא היה מודע על מה שקורה מאחורי גבו,
ולהשפיל את גרינג עוד יותר, הוא שלל ממנו את כוחותיו האחרונים.
ב-25 באפריל,
הוא הכתיב את הודעתו האחרונה לגרינג, לעוזרו.
"לאור הגישה הלא נאמנה שלך לעם הגרמני, לעצמי",
"ולאמצעים הצפויים, הוצאתי אותך מהמסיבה."
חתום אישית על ידי אדולף היטלר.
באותו יום הוא גם הורה להשמיד מכל הארכיונים האישיים שלו.
המסמכים האלה היה צריך להרוס,
אבל בבהלה של הימים האחרונים, הם נשכחו בנס.
היטלר נשרף כל הארכיונים האישיים שלו,
שיכלול כמה חשובים מאוד התכתבות עם ראשי מדינות.
הוא גם שרף את כל התזכירים הצבאיים,
והוא שאל את הנציג שלו, יוליוס שאוב, לעזוב את הבונקר, סע למינכן,
ולשרוף את הארכיון בדירתו ובברכטסגאדן,
מה ששאוב עשה כדין.
יש חשש, כמו גבלס, דאגה לדורותיו.
הלחימה התקרבה.
שעה אחר שעה התקדמו הכוחות הסובייטים.
בשלב זה ירדו פגזים כל הזמן בגני הקנצלר,
ממש מעל הבונקר.
סדרה של הערות מודפסות
תמלול דיונים בין היטלר לגבלס
שופך אור על התקוות הצבאיות האחרונות של הפיהרר.
המסמכים האלה נשמרו על ידי היינץ לורנץ,
שעמד בראש חיל העיתונות של הבונקר ופרסמו אותם רק לאחרונה.
"אני יכול לסחוב ניצחון כאן בברלין".
"אם אקבל את זה, אפילו רק ניצחון מוסרי"
"לפחות תהיה לנו הזדמנות להציל פנים ולהרוויח זמן".
"בברלין, ההצלחה שלנו היה הישג עולמי".
"הצלחה כזו אפשר להשיג רק כאן, שבו מאומנות עיני העולם".
"היפוך אפשרי רק אם הצלחתי לעכב את הקולוסוס הבולשביקי".
"אז אחרים עשויים להסיק ש"
"היחיד שמסוגל לעצור הקולוסוס הוא אני"
"המפלגה, והמדינה הגרמנית".
כל הצבאות הסובייטיים האלה התקדמו באופן קונצנטרי
לכיוון הרייכסטאג, והקנצלרית, לא רחוק מאוד.
עבור אזרחים, המבחן לא נגמר.
אתה יכול לדמיין את המרתפים, ארוז לגמרי, בלי מים, בלי טלפון.
האוכל הפך לבעיה דרמטית.
כשסוס נהרג ברחוב,
אנשים סיכנו את חייהם ממהרים לחתוך חתיכת בשר.
בעיצומו של מבול האש הזה, אישה, אס חיל האוויר הגרמני,
הצליחה להנחית את המטוס שלה לצד הבונקר של היטלר.
זה היה ה-27 באפריל, ואישרה הנאצית חנה רייטש,
ומאהבה, הגנרל ריטר פון גרים רצה לראות את היטלר בדחיפות.
הם ירדו לתוך הבונקר, ריטר פון גרים שוכב על אלונקה.
הוא נורה ברגל כשהם נחתו.
למה היא באה?
לנסות לשכנע את היטלר לעזוב את הבונקר,
ולך אולי לברכטסגאדן.
אבל שום דבר לא היה צריך לעשות, כמובן.
מטבע הדברים, הוא סירב.
[שמע מדוברת גרמנית]
בימים האחרונים הפיץ היטלר כדורי ציאניד לפמליה שלו,
הוא גם נתן קפסולה לחנה רייטש, כדי שיוכלו לשים קץ לחייהם.
זה גם היה סמלי, אות כבוד לה.
הוא תגמל אותה על הניצול שלה.
קפסולת ציאניד עבור האנה רייטש, וקידום עבור ריטר פון גרים,
מי שמונה למפקד של הלופטוואפה במקום גרינג.
לאחר מכן הם עזבו כשהם הגיעו, המריאה תחת ברד של אש סובייטית.
הם נמלטו ללא פגע.
בינתיים, עוד נכבד נאצי היה עסוק מאחורי הקלעים,
היינריך הימלר.
הוא עזב את ברלין רק אחרי יום ההולדת של היטלר.
שר הפנים וראש ה-SS הציע לבעלות הברית
הכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית.
בטוח בעצמו, הימלר ניסה להשתלט.
ב-28 באפריל, בעלות הברית לעגו לו בעיתונות.
אייזנהאואר סירב לחלוטין.
הקומוניקט שלו פורסם בעיתונות המערבית.
היטלר היה היסטרי.
האיש שתזמר הפתרון הסופי עבורו,
נשללה מכל המשרדים.
הבגידה האחרונה הזו על ידי אחד מהחברים הקרובים ביותר שלו
זרק אותו בזעם זועם.
עדיין בברלין, אבל מחוץ לבונקר,
גנרל האס אס הרמן פגליין היה קצין הקישור של הימלר עם היטלר.
להיטלר היה מצב רוח של נקמה,
וכל הרעיון שפגליין היה מוכן לעזוב את ברלין,
שהוא היה איכשהו קשור להימלר
במה שהיטלר ראה כבגידה,
התכוון שהוא נחוש שיירו בו.
אלוף פגליין היה גם גיסה של אווה בראון.
הוא היה נשוי לאחותה גרטל,
ולהיטלר היה באופן אישי השתתפו בחתונה שלהם.
אווה בראון אפילו לא הייתה מוכנה להתחנן על חייו של פגליין.
היא באמת נחרדה שהוא ניסה לעזוב,
לנטוש את הפיהרר,
והיא לא הלכה לנטוש את הפיהרר.
היא הרגישה שזה מעשה פחדנות מצדו לנסות לברוח עם המאהבת שלו.
עובדה גם זה הוא בגד באחותה
על ידי בוגדנות התכוון שלא ריחמה עליו.
מבחינה פסיכולוגית, היטלר הסתחרר תחת המכה.
בשיחה אחרונה,
מודפס ומשמר מאת קצין העיתונות היינץ לורנץ,
היטלר וגבלס בחצי פה דנו במצב הצבאי.
לו רק יבוא ונק.
אני אנסה לשכב קצת.
אני רק רוצה שיעירו אותי אם טנק רוסי יגיע לבונקר.
אז אולי יהיה לי זמן לעשות את הסידורים שלי.
עכשיו תורי לציית לפקודות הגורל.
גם אם הייתי יכול להציל את עצמי, לא הייתי, קפטן לא עוזב ספינה טובעת.
היטלר וגבלס חשבו הארמייה ה-12 של הגנרל וונק
עמד לפרוץ החיילים הרוסים המקיפים את ברלין.
קרה ההפך.
בקושי זה הגיע, מאשר הארמייה ה-12 נסוגה בכאוס.
שמועות ודיווח כוזב היו שסתומי הפליטה של ​​האנשים.
לדוגמה, ב-28 באפריל, עלונים ירדו על ברלין,
הכריז על הגעתו של צבא וונק מדרום מערב.
צבא גרמני מגיע לשבור את אחיזת סגן הסובייטים?
ברור שזה היה שקר.
צבא וונק כבר הודח מפוטסדאם.
היא לעולם לא תגיע לברלין עצמה, אבל אנשים האמינו בכל דבר.
לאחר זמן הגיעו האדישות, הפחד, התשוקה לחיות עוד שעה, שעתיים, שלוש.
ה-29 באפריל, 1945, בשעה 1:00 לפנות בוקר,
אדולף היטלר התחתן עם אווה בראון, המאהבת שלו במשך 13 שנים.
העדים היחידים לאיחוד הזה היו גבלס, בורמן ורשם.
נחתמה תעודת נישואין על ידי בני הזוג הנשואים ועדיהם.
היטלר ציין כי הטקס התרחש בפקודתה של אווה בראון.
סוריאליסטי, בהתחשב בנסיבות.
אני חושב שהיטלר החליט להתחתן עם אווה בראון בגלל כל הבגידה
שהוא ראה מתרחש סביבו,
שההחלטה שלה לבוא ולמות לצידו,
הוא הרגיש שצריך להחזיר לו,
והוא ידע שהיא רוצה, מעל הכל, להיות פראו היטלר.
אנו יכולים לראות גם משמעות נוספת,
אישור שהיטלר הבין שהמשחק נגמר.
למה?
כי בזמנים מאושרים יותר, השקפתו הייתה, יש לי רק אישה אחת, גרמניה.
בשם העיקרון הגדול הזה, הוא סירב להתחתן.
אחרי כוס יין מבעבע עם אווה בראון,
והקומץ האחרון של חסידים נאמנים,
היטלר נסוג לחדר הישיבות, והתקשר למזכירו טראודל יונג.
הוא הכתיב במהירות הרצון והצוואה הפוליטית שלו
ללא היסוס או תיקון.
הוא לא למד כלום ולא שכח כלום.
עדיין יש בדיוק אותן אובססיות עם היהודים,
בדיוק אותן אובססיות שהוא מעולם לא עשה שום דבר רע.
הוא מעולם לא עשה טעויות.
זה היה לגמרי שאלת הבגידה.
אנחנו יודעים שהוא היה אדם יסודי אנטישמי פתולוגי.
נפלתי קורבן לשני הפנים של היהדות הבינלאומית.
פניו היודו-בולשביקים למזרח
והפנים של הבינלאומי אנשי כספים יהודים במערב.
בעוד המערכה האחרונה של הטרגדיה ההיטלריאנית
התנהל בבונקר,
הצבא האדום פתח במתקפה הגדולה האחרונה שלה.
הסובייטים עצרו 500 מטר מהבונקר של היטלר,
לא מודע לקיומו.
הם אפילו לא ידעו האם הפיהרר עדיין בברלין.
הם חשבו כך כל הנאצים הבכירים
היו בבניין הפרלמנט, הרייכסטאג.
היעד שלהם היה הרייכסטאג.
במילים אחרות, הוא היה יכול להישאר בבונקר שלו עוד כמה ימים,
ואף אחד לא היה חכם יותר.
לאחר שהסובייטים תפסו את הרייכסטאג,
הם ציפו למצוא כל הממשלה שם.
הם לא מצאו את זה, אבל זו הייתה המטרה שלהם.
ב-30 באפריל, בצוואתו האישית, מוכתב בשעה 3:00 לפנות בוקר,
היטלר הכריז,
"אשתי ואני בוחרים במוות כדי לברוח הבושה של התצהיר או כניעה."
"זו הרצון שלנו להיות נשרף מיד במקום בו אנו שוכבים."
היטלר לא רצה לקבל את הגופה שלו
מוצג כסמל או כגביע נתפס על ידי הרוסים.
בגלל זה הוא רצה לקבל את הגוף שלו וגופה של אווה בראון נשרפה יחד.
מצאתי בארכיון הרוסי, הנייר,
ואפשר היה לראות שזה הוקלד עם סוג הפיהרר המיוחד להיטלר,
מתאר את מותו של מוסוליני.
היטלר היה נחוש לא לקבל את גופתו מרותקים כמו של מוסוליני באיטליה,
ורצה לקבל את הגוף שלו נהרס לחלוטין.
מוקדם אחר הצהריים של 30 באפריל, 1945,
לאחר שהרעיל את הכלב שלו, בלונדי,
היטלר נפרד מכל הצוות שלו.
הוא יעץ לעוזריו ללכת למערב,
והפציר בקציניו להמשיך במאבק.
היטלר ואווה בראון נסוגו לחדריהם בשעה 15:00.
גופותיהם של אווה בראון והיטלר נשרפו מיד
בגני הקנצלר קרוב לאחת מיציאות הבונקרים.
למחרת, ה-1 במאי,
מגדה ויוסף גבלס התאבד בירי
לאחר שהרעילו את ששת ילדיהם.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה כמו שזה התחיל,
בהוראת אדולף היטלר.
למען צאצאיו לאחר המוות,
הוא בחר בגרנדיוזי סיום המוני של קרב ברלין.
הוא רק התפטר עד מותו ברגע האחרון,
48 שעות לפני כניסת חיילים סובייטים הבונקר ב-2 במאי 1945, בשעה 15:00.
הפעולות הצבאיות נמשכו,
עד החתימה של הכניעה הגרמנית
ב-7 וב-8 במאי, בריימס ובברלין.
המשטר הנאצי נמשך עד ה-23 במאי.
עם הסתלקותו של הפיהרר, הלחץ ירד,
והכל נעצר במהירות.
ובכל זאת, מה עלה בגורל גופתו של היטלר?
מי מצא את זה ראשון?
סוכני Smash מצאו את המקום מכוסה באדמה,
ומתחת גופותיהם של היטלר ואווה בראון.
הם הוציאו אותם מהאדמה, לשים אותם בקופסאות עץ
כי הגופות נשרפו, אבל לא נהרס לגמרי,
ושלח אותם לנתיחה, ולבדוק את השיניים שלהם.
להיטלר היה גשר מאוד מיוחד.
הוא שנא ללכת לרופא שיניים.
היה לו גשר ייחודי לחלוטין, עשוי במיוחד עבורו בזהב.
פעם אחת השאריות זוהו רשמית
על ידי השירותים החשאיים הסובייטים, יצירת המיתוסים יכולה להתחיל.
סטלין לא הודיע ​​למרשל ז'וקוב, מנצח הקרב על ברלין,
על גילוי גופתו של היטלר.
הוא ידע שהיטלר מת, אבל לא סיפר לז'וקוב,
מה שאומר שכאשר ז'וקוב, שלקח את הרייכסטאג וסומן,
למרות שקורנילוב שיחק תפקיד, כמנצחת ברלין.
כשז'וקוב נתן מסיבת העיתונאים המפורסמת
לפני העיתונאים הנאספים בעולם,
הוא אמר להם,
"לא זיהינו את גופתו של היטלר".
"הוא יכול היה לעוף מברלין ממש ברגע האחרון".
זה לא הגיוני כי סטאלין ידע היטב שהוא לא עף משם.
עם זאת, כל העולם שמר על הביטוי המדהים הזה.
מה אם היטלר לא היה מת?
מה אם הוא ברח?
זו הייתה נקודת ההתחלה על כל הפנטזיות על גורלו של היטלר.
במשך 30 שנה לפחות,
המחדל של סטאלין התניע ספרות פסאודו-היסטורית הזויה.
מאות ספרים, מאמרים ועדויות,
תצפיות מוקלטות בכל רחבי העולם, במיוחד באמריקה הלטינית.
מדוע סטלין לא הזכיר המידע על גופתו של אדולף היטלר?
זה היה סטאלין כפילות.
היה לו פיסת מידע שהוא לא יחשוף
כי הוא היה משתמש בו מדי פעם בתעמולה שלו
להשאיר ספק תלוי מעל טיסתו של היטלר למערב.
זה תמך בקו המלחמה הקרה שלו שהלך,
יש רק כוח אנטי-פאשיסטי אחד בעולם,
וזו ברית המועצות.
ההוכחה היא שאולי, היטלר שרד,
ומסתירים אותו על ידי האמריקאים או מקורבים שלהם.
זה היה נשק תעמולה ושום דבר יותר.
מה עלה בגורלו של הבונקר?
זה נהרס?
המקום בו סיים היטלר את ימיו
לא הפך לאנדרטה לאלה הנוסטלגיים לרייך.
לאחר נפילת חומת ברלין ב-1989, המערב גילה
שהגנים לשעבר של הקנצלר שמתחתיו נבנה הבונקר
הפך למגרש חניה עבור התושבים של בלוקי דירות אלה.
זה היה רק ​​70 שנה מאוחר יותר, כי התאחדות ברלין
התקינו את השלטים הללו שמספקים חשבון מדויק
מהימים האחרונים של היטלר בבונקר.
עד היום, השלטונות הסובייטיים עדיין לא נתנו הסבר
ממה שנעשה עם השרידים.
לגבי המסמכים ההיסטוריים,
התגלה על ידי קומנדנט רוז וברונו לדו,
כעת הם פורסמו ברבים.
הם מאפשרים לנו לסיים כמה היבטים בסיסיים
של הסיפור הפוליטי והאישי מהפושע הגדול ביותר במאה ה-20.