Få dage før deres selvmord den 30. april 1945,
Adolf Hitler og Eva Braun gennemførte ødelæggelsen af ​​alle deres arkiver.
Hitler ville ikke efterlade noget.
Historikere troede, de havde rådført sig alle de eksisterende tilgængelige arkiver.
Halvfjerds år senere, tak til kommandant Raymond Rose,
en fransk officer, nu død, og en privat samler,
nye politiske og personlige arkiver
af historisk betydning er blevet afsløret for første gang.
Disse unikke dokumenter nu bringe i meget klarere fokus
visse afgørende øjeblikke i Hitlers sidste dage.
Hvordan var stemningen i bunkeren?
Havde Führeren stadig håb af en militær vending?
Er der fysiske beviser
af affæren mellem Hitler og Eva Braun?
Hvornår præcis gjorde han og hans kammerat beslutter dig for at begå selvmord?
Havde Göring virkelig til hensigt at gribe magten i Rigets sidste dage?
Det tredje rige er lige blevet ødelagt.
Berlin, nazitysklands nervecenter, er kun en bunke ruiner.
Der er intet tilbage af denne hovedstad
det i nogle år fik verden til at skælve.
Vesterlændingene ville ankomme og tage i besiddelse
af deres besættelseszone i Berlin i juni.
Så skulle de besøge bunkeren.
Tusindvis af mennesker besøgte,
ivrig efter et glimt af hvad sovjetterne kaldte:
dyredræberen.
Alle ville se, hvor Hitler døde.
Først en procession af personligheder.
Så kom medlemmerne af de amerikanske, britiske, franske,
og sovjetiske besættelsesstyrker, alle kommer for at besøge bunkeren.
Blandt militærpersonalet der besøgte bunkeren
var en gruppe franske officerer.
Om eftermiddagen den 25. november 1945,
Kommandant Raymond Rose indtastet, hvad der var tilbage
af Hitlers kancelli, gennem hovedindgangen på Voss-Strasse.
De havde forberedt sig til denne ekspedition.
Ligesom deres kammerater før dem, de håbede at gøre nogle få opdagelser.
Kommandant Rose beskrev sit indtog
ind i kælderen af Hitlers sidste hovedkvarter.
Han skitserede tre kort over sin rejseplan
og det sted, hvor han fandt førerens dokumenter.
Alt der er tilbage af Führer-kancelliet
er væggene og tomme rum rodet med væltede møbler,
stadig bærer spor af plyndring.
Huset er åbent for alle, der kommer.
I hovedhullet oplyst af elektriske fakler,
du leder efter en lille skjult dør, som fører til en otte trins trappe,
fører til en anden bredere trappe,
der fører til et stort rum med firkantede søjler.
Selvom det er under jorden, er dette værelse indrettet med lige så stor omhu som enhver ceremoniel sal.
Så i den fjerne ende af dette allerede mørke rum,
du skal finde en jerndør med vægblomster.
Åbn den og gå dybere under jorden, ned ad en smal lige trappe
med præcis 26 trin.
Der kan du se et forfærdeligt rod af opadvendte stole og borde.
Stearinlys, spor af brand hvis ambitioner blev kvalt.
Gulvet er dækket af en utrolig masse af papirer af alle slags:
administrative breve, hovedbøger, notesbøger bladret igennem af hænder
det i syv måneder havde ledt febrilsk
for hemmeligheden den lykke var vendt over til mig.
I det fjerneste rum,
Jeg fandt de dokumenter, der fastslår at Hitler ønskede at blive,
hvad der end skete, Mester, mod alle odds, selv på trods af begivenhederne.
Den lille franske gruppe lavede en major historisk opdagelse uden at være klar over det.
Men mere end 70 år senere,
en fransk samler, en entusiast for denne mørke side af historien,
erhvervede Kommandant Raymond Roses dokumenter.
På et tidspunkt han hentede dokumenterne
som var på et klædeskab og bragte dem tilbage.
Jeg vil sige, det var lige efter det som vi indså
den historiske betydning af disse dokumenter.
Så han bad om tilladelse til at beholde dem, som blev givet,
og han opbevarede disse dokumenter hele sit liv.
Jeg tror ikke, han havde fordelen af historisk bagklogskab.
For ham var det en meget mere følelsesladet handling
fordi på en måde han var en skuespiller i historien.
At forstå det uoverskuelige betydningen af ​​de historiske dokumenter,
vi må gense historien af Adolf Hitlers sidste dage.
Midt i april med Den Røde Hær ikke mere end 100 kilometer fra Berlin.
Resterne af den tyske divisions, omkring en halv million mand og 900 kampvogne
var på vej tilbage før den russiske damptromle.
På tværs af 200 kilometer, fronten gav efter.
Riget lå på knæ,
og de allierede bombefly slog Berlin.
Hver tiende dag bragte et razzia i dagtimerne af amerikanerne,
men hver nat, chikane razziaer af de britiske myg.
Det betød, at folk var konstant under trapper og i kældre,
travlt med at søge tilflugt i krisecentrene,
Hitler, ligesom den anden 3 millioner berlinere.
Så alle var udmattede.
Faktisk er det derfor briterne optrappede razziaerne.
På et tidspunkt, bombningen blev så stor
at han besluttede at flytte ud.
Så han rykkede ind i bunkeren for altid.
For de desperate tyskere, ventetiden på tragediens sidste handling
virkede uendelig.
Radioen sendte den sidste direkte udsendelse af Berlin Philharmonic Orchestra,
finalen i Richard Wagners Gudernes Twilight.
Hitler låste sig inde i sit ly,
et par hundrede meter fra Brandenburger Tor
under Kancelliets haver
i statens distrikt.
Fra denne bunker, han ledede de sidste militære operationer.
For en bedre visualisering af planerne til kancelliet,
og Hitlers bunker, de er blevet rekonstrueret i 3D.
Det, der er kendt som Führer-bunkeren blev bygget i to plan.
Den første i 1936 under del af rigskancelliet.
Det andet niveau blev bygget i 1943 og 44, da det stod klart
at lofttykkelsen på 1,6 meter var ikke nok til at modstå
den mest magtfulde amerikanske og britiske bomber.
Bunkeren var en konstruktion af relativt små dimensioner.
Stue var blevet ofret til robusthed.
Det var et helt enormt, betonforskalling.
Hitler ville være sikker at han kunne blive i Berlin
og styre begivenheder derfra.
Han var altid bange at være væk fra Berlin,
formentlig lige siden forsøget juli 1944
at vælte den nazistiske regering samt myrde ham,
og Berlin skulle at være den centrale magt.
Hitler og Albert Speer, hans arkitekt og våbenminister,
tænkt på alt til bunkeren.
Führeren skulle kunne bo der i nogen tid med sine vagter,
sikker mod ethvert luftangreb.
[Tysktalt lyd]
I denne del af bunkeren,
Hitler havde planlagt eller bestilt en plads, adskilt fra resten.
En privat lejlighed på fire små værelser.
I den anden del af bunkeren der var flere værelser, men intet privatliv.
Hitler havde reserveret tre helt små rum til sig selv,
og et tilstødende rum for sin elskerinde, Eva Braun,
med begge deler et lille badeværelse.
Der var også et lille mødelokale,
hvor to gange om dagen Hitler ville deltage i møder
at gennemgå den militære situation med sine seniorrådgivere.
Bunkeren var en kælder begravet syv meter under jorden.
Der blev foretaget særlige justeringer til trøst for Hitler
og hans følge.
Der er tydeligvis en dyster stemning.
Selve stedet er absolut trist.
Betonforskallingsbunkeren lå på vandspejlet
af floden Spree, som flød i nærheden.
Så det er et sted der konstant siver ned.
Jorden pumpes kontinuerligt, og det er koldt.
Der er et mekanisk ventilationssystem,
og du kan høre blæseren hele tiden og det giver dig hovedpine.
Det er virkelig et elendigt sted.
I denne indstilling, Hitler var ikke på sit bedste.
Han udstedte modstridende ordrer.
Dr. Morell, hans læge,
gav ham en daglig indsprøjtning af glukose og vitaminer,
og han tog en række stoffer.
Enhver af betjentene der så Hitler på det bestemte tidspunkt,
og jeg har interviewet en række af dem,
var rystet, da han vendte tilbage for at se, hvilken tilstand han var i.
Hans hænder rystede, han så helt hvid ud.
Han så ud, som om han i det mindste var det 10 til 15 år ældre end han i virkeligheden var.
De var rystede og også bekymrede om hans mentale stabilitet.
Du kan se han var meget nedslidt,
og faktisk i de avancerede stadier af Parkinsons sygdom.
Han var bøjet og trak sine fødder, han kunne ikke kontrollere sin venstre arm.
Så han skal holde den med højre hånd på grund af den krampagtige rysten.
Hitler havde en stab på omkring 30 at holde bunkeren ved at tikke over.
Han blev betjent af sine personlige vagter,
bunkerteknikerne, og kommunikationspersonalet.
Hvad du har her er Rigets sidste samling.
Med andre ord, Goebbels, som flyttede sin familie ind i bunkeren,
Bormann, den uundværlige personlige sekretær,
og sekretærerne.
Mod Hitlers vilje,
hans hemmelige følgesvend sluttede sig til ham i bunkeren.
I den private samling fandt vi
var to ekstremt vigtige bogstaver fra Eva Braun.
Her er originalerne.
Det er første gang, de er blevet vist, hendes sidste to breve.
Den første er dateret den 19. april 1945,
henvendt til sin bedste veninde, Herta Schneider, der opholdt sig i Bayern.
Sekretærerne og Ishoot hver dag med håndvåben,
og vi er allerede så dygtige at ingen mand tør konkurrere med os.
Jeg brugte stort set hele mit liv inden for det luftangrebsly.
Du kan forestille dig, hvor svært det er at sove.
Jeg er dog meget glad at være tæt på ham lige nu.
Til sidst, siger hun, skal jeg blive hos ham.
Det er Eva Brauns tragedie, at være en ekstremt romantisk lille pige
som var meget yngre end ham og som gennem hele affæren med Hitler,
var kun bange for én ting, at miste ham.
Faktisk forsøgte hun selvmord i starten af ​​deres forhold.
Hitler blev bange og beholdt hende.
Så for hende, dette på en måde, formaliserer forholdet,
det faktum at vise, at hun vil blive ved hans side til det sidste.
Dette brev giver os også nøgleoplysninger på Hitlers humør
på tærsklen til hans 56 års fødselsdag.
Dette brev er interessant, da det viser stemningen i bunkeren.
Vi kan stadig se et glimt af håb.
Der går ikke en dag, hvor jeg ikke bliver bedt at søge tilflugt på Berghof i Bayern,
men indtil nu har jeg altid vundet.
I dag er al kommunikation umulig,
men jeg er dybt overbevist at alt kommer rigtigt igen,
og han er mere håbefuld end nogensinde.
Men klokken 3.00 om morgenen den 20. april, en sørgelig sirene lød,
en sirene, at berlinerne ikke havde hørt før,
et signal til alle at en ny prøvelse var ved at begynde.
Røde Hærs kampvogne er blevet set i forstæderne.
Den 20. april var virkelig et nøgleøjeblik symbolsk som det var Hitlers fødselsdag,
og da Sovjet begyndte at invadere Berlin.
Så problemet for Hitler var om man skulle blive i byen eller flygte.
Fra den 20. det blev et presserende problem
som truslen at være omringet øget,
og den sidste mur af tropper kollapsede.
Hvad skal man gøre?
Løbe eller kæmpe?
3.00 om eftermiddagen den dag, Hitler tog sin sidste tur udendørs.
På toppen af ​​bunkertrappen i kancellihaverne,
han fik fødselsdag ønsker fra en SS-delegation.
Hitler modtog især, en delegation fra Hitlerjugend,
de yngste reserver i sin hær.
Det var børnene som blev sendt ind i frontlinjen
at dø for at forsvare Berlin.
Han ville hædre og belønne de modigste blandt dem.
Hitlers venstre arm blev grebet af rystelserne.
Han gav alles hånd, klappe de unge på kinden
han sendte dem i døden i panserværnsenhederne.
Den yngste var 11,
den alder, hvor børn skiftede skole fra junior til sekundær.
Han er virkelig lille, omkring 1,4 meter, og han er i Hitlerjugend-uniform.
16:00, lige før den militære briefing,
Führeren modtog fødselsdagshilsener fra de højtstående embedsmænd i hans parti.
Himmler, Ribbentrop, Bormann, Dönitz, Keitel, Jodl,
Speer og Göring.
Alle hans trofaste var der, lykønskninger,
men Hitler accepterede det hele meget modvilligt,
som han helt åbenlyst var ikke i humør til at fejre sin fødselsdag.
Jeg tror, ​​at den 20. april i 1945
var nok en af ​​de mest groteske fødselsdagsfester man nogensinde kunne forestille sig.
Her havde du Göring den morgen
der var sprængt i luften hans berømte slot Carinhall
at sikre sig det russerne kunne aldrig få det,
og så alle hans plyndrede skatte, billederne og det hele,
blev taget i en konvoj af Luftwaffe-lastbiler ned mod syd.
Så dukker han op, og han ankommer sammen med Keitel,
og alle de andre nazistiske ledere.
De fleste af dem var selvfølgelig desperate at have tilladelse til at forlade Berlin
fordi de vidste, at byen var dødsdømt.
Mange af dem forsøgte at overtale Hitler at gå, ikke nødvendigvis for at redde ham,
men udelukkende for at give dem tilladelse til at forlade sig selv.
Den dag, hans elskerinde, Eva Braun gav ham en gave,
et signeret fotografi.
Vi fandt hendes gave.
Det er et enestående stykke, aldrig afsløret for offentligheden,
med en bemærkelsesværdig historie vedhæftet.
I årevis efter krigen
fotografiet og dets ramme blev hos Evas søster, Gretl.
Først da Braun-familien bortskaffede det,
gjorde en skarpøjet amatør gøre opdagelsen.
Denne dedikation er det unikke fysiske bevis
af Eva Brauns kærlighed til Hitler.
Alle andre dokumenter, ligesom deres personlige korrespondance,
blev ødelagt i krigens sidste dage.
Hun giver ham et dedikeret fotografi af sig selv i en sølvramme
som faktisk bærer hendes monogram, en klub, der er designet af Albert Speer.
Billedet er forsynet med følgende inskription "Til min Führer, fra din trofaste, Eva."
Dette er meget afslørende af Eva Brauns mentalitet
og hvad hun leder efter, da hun ikke bruger hans navn,
men snarere til "min Führer", hvilket indebærer en politisk betydning,
og mere specielt, hun bruger ordet trofast.
Det er en tid, hvor alle begynder at gå deres egen vej,
og hun vil gerne markere hendes trofasthed over for Adolf Hitler
og det faktum, at hun er vendt tilbage.
Hitler tog imod gaven fra hende som havde sluttet sig til ham i hans mørkeste timer.
Han havde vendt Eva Braun til en statshemmelighed af den simple grund
at han troede han, lederen af ​​det tyske folk,
kunne under ingen omstændigheder tage en kone,
som det ville drive alle de andre kvinder som ville være sammen med ham til fortvivlelse.
På samme tid, han skyldte sit land det,
til, hvad han betragtede begrebet af sit land for ikke at tage en kone,
og derfor var det blevet en absolut hemmelighed.
Han nægtede at søge tilflugt i Alperne, hvor elitetropperne var udstationeret.
Alle opfordrede ham til at tage til Bayern, til den såkaldte alpefæstning,
hvor store fæstningsværker og der var bygget bunkere,
i Obersalzberg-regionen.
Den tyske propaganda forsøgte at overbevise de allierede
de var ved at oprette et alpint gemmested,
hvor fanatiske elementer af SS kunne holde ud på de allierede
i lang tid endnu.
Intet af det eksisterede, det var bare et bluff.
Men det var propaganda som Eisenhower åbenbart troede,
og det havde en stor militær indflydelse som en stor del af de amerikanske styrker
blev sendt sydpå mod München og Alperne i stedet for at tage mod øst.
Hitler vidste, at der ikke var noget alpine gemmested.
Han vidste, at han udskyde den onde dag
og besluttede, at det var bedre at dø i en iscenesat Wagner-apokalyptisk scene
i Berlin omringet af sine sidste par tropper.
Speer havde givet ham ideen,
en meget filmisk idé at Götterdämmerung i Berlin,
ville være dramatisk,
i Berchtesgaden,
det ville ikke have nogen af samme dramatiske kvalitet.
Mod råd fra alle hans medarbejdere og dem der er tæt på ham,
Hitler besluttede at blive i Berlin.
Sejr eller død.
Hans sidste kamp ville finde sted i hans hovedstad.
Fødselsdagen sluttede den aften med det sidste allierede luftangreb på Berlin.
Tidligt om morgenen den 21. april,
for første gang siden krigens start,
Sovjetiske artillerigranater regnede ned over den forbløffede by.
Dette var scenariet at ingen havde planlagt,
en kamp om Berlin.
Det var tydeligt, at Hitler ville lave en slags efterfølger til Stalingrad.
Han huskede, ligesom Goebbels, hvem han så hver nat,
og som hele tiden mindede ham om af denne præcedens,
det til sidst en stor bykamp kan forårsage et vendepunkt i krigen.
Stalin, efter aftale med Hitler, besluttede, at symbolsk,
At tage Berlin gav mening.
Han, der tog Berlin for eftertiden og for evigheden
ville være den virkelige sejrherre over riget.
Efter beskydningen, de forskellige sovjetiske hærenheder
begyndte at omringe Berlin.
De var ti kilometer fra byens centrum.
De første sovjetiske soldater kom ind i centrum af den tyske hovedstad.
Stalin navngav Rigsdagen som et symbolsk mål.
På dette stadium af den russiske fremrykning, Hitler var endnu ikke hans prioritet.
Desuden sovjetiske efterretningstjenester vidste ikke, hvor Hitler var.
Han er måske allerede flygtet.
Faktisk var han der, et par meter under jorden i bunkeren,
forsøger at planlægge en modoffensiv.
Alt var ved at ændre sig fra det ene øjeblik til det andet,
og selvfølgelig selve briefingerne håndtering af kræfterne
manglede ingen forbindelse med virkeligheden.
Jeg mener, Hitler kiggede igen på kortene,
sagde det er en hær, det er en opdeling, eller hvad som helst,
når de i virkeligheden bare bestod, ofte af meget få mænd.
Holt op i sin bunker.
Hitler havde stadig tre hærkorps omkring Berlin,
General Busses niende armé i sydøst,
Steiner-enheden mod nord
og 12. armé sydvest for byen.
De havde ingen pansrede køretøjer, og ingen panserværnskanoner.
Der var primært unge soldater, meget entusiastisk,
som var parate til at kæmpe til det sidste, men havde simpelthen ikke våbnet.
Tanken om at på en eller anden måde den 12. armé kunne slutte sig til
med den niende armé, der kommer fra øst,
og lave et kombineret modangreb mod russerne
var igen typisk for Hitlers fantasi.
Hitler fortsatte med at give ordrer,
som om disse tre kræfter kunne konstruere en form for koncentrisk bevægelse
som gjorde det muligt for dem at kontra-surround de sovjetiske hære.
Ingen modoffensiv virkede.
Tyskerne var på tilbagetog i alle områder.
Hitler forstod det ikke hvorfor tropper flyttede han på et kort
ikke brød igennem.
Den dag, for første gang i evigheder,
Hitler mistede fatningen foran alle.
Han kastede et raserianfald og råbte: "Jeg giver op, alt er tabt, dette er enden!"
Det var dengang alle omkring ham indså, at han ikke havde nogen løsning,
ingen plan, intet håb, og at alt virkelig var tabt.
Eva Braun delte sin fortvivlelse med Hitler.
Hun beskrev det i dette ekstraordinære dokument.
Også afsløret for første gang. hendes sidste brev, skrevet den 22. april,
blev adresseret til sin bedste veninde, Herta Schneider.
Dette bliver nok mine sidste linjer, og mit sidste livstegn.
Jeg tør ikke skrive til Gretl, så bræk det forsigtigt til hende.
De besluttede begge at begå selvmord.
Det var allerede meget vigtigt,
som Hitler ikke annoncerede det til sit følge den 22. april.
De ville annoncere det senere.
I hvert fald
forklarede hun fuldstændigt i brevet hvorfor de begge var indstillet på selvmord.
"Jeg sender dig mine smykker og spørger dig at fordele det efter min vilje."
"Jeg kan ikke beskrive for dig, hvad jeg føler"
"og hvad jeg lider personligt for Führeren."
"Jeg kan ikke forstå, hvordan alting kan bare ende på denne måde,"
"men vi kan ikke tro på nogen Gud."
"Jeg frygter, at enden er nær, Jeg skal dø, som jeg har levet."
"Hold dette brev for dig selv indtil du hører om vores skæbne."
"Jeg ved, jeg spørger meget af dig, men du er modig."
Hun siger, at hun vil sende sine smykker på samme tid
og beder hende sikre sig, at hendes vilje...
Hun havde gjort en meget klar, og meget detaljeret testamente.
Hun bad hende sikre sig, at hendes vilje
blev henrettet ned til mindste detalje.
Dette brev, testamentet, og Eva Brauns juveler
tog til Bayern samme dag.
I mellemtiden, om aftenen den 22.
Hitler afgav en erklæring til medlemmer af hans personale,
som omfattede Görings repræsentant.
Jeg overlader tøjlerne nu, det er slut.
Min efterfølger kan se til det.
Göring kan gøre det.
I 1939 og 1941
Marskal Göring var blevet udnævnt den potentielle efterfølger ved dekret,
men for at blive anvendt,
de krævede dekreter førerens underskrift
at gøre dem officielle.
Hitlers ord blev rapporteret til Göring, installeret i Bayern,
hvor han havde søgt tilflugt med en del af sin stab
og en af ​​hans rådgivere, Hans Lammers.
Forsigtig, Göring, arvingen, var først tvivlsom.
Er Führerens dekret udnævnte mig til hans efterfølger i 1939,
og igen i 1941, er det stadig gyldigt?
Har han udstedt en anden siden?
Lammers sagde: "Nej, hvis der havde været en, ville jeg have vidst det."
"Så det er stadig gyldigt."
De undersøger det.
Han tænker over det og siger:
"Hvis Führeren sagde det og jeg er den næste i rækken,
"hvad gør vi?"
Hermann Göring tog tid at tænke over det.
Han var revet mellem hans vrangforestillinger om storhed
og udsigten til at forpligte sig en stor politisk fejl.
Han besluttede at sove på det.
I Berlin fortsatte bombningen.
Ved daggry den 23. april, at tage alle former for risici,
Albert Speer, arkitekt og Hitlers våbenminister,
vendte tilbage til hovedstaden og blev indlagt i bunkeren.
Eva Braun var glad,
tænkte, at nu havde hun klaret det for at overtale føreren til at gå.
Hun tog desværre fejl.
Hitler tjente sin formue som arkitekt,
gav ham adgang til de højeste embeder i staten,
men det krævede mod at komme og sige farvel.
Hitler gav ham en ret kølig modtagelse, men forstod.
Hitler var ikke dum.
Han kunne se alle omkring sig var ved at redde ud.
Albert Speer tog afsked til den mand han beundrede,
men havde også en tilståelse, af sin egen ulydighed.
Speer havde ikke søgt Hitlers frygtelige orden,
kræver total ødelæggelse af rigets infrastrukturer
før den røde hær og de allierede ankom.
Speer blev dybt såret
at Hitler i det mindste ikke viste ham lidt mere hengivenhed eller interesse
og viste ikke engang nogen interesse da han tilstod
til praktisk talt en ordre, en handling af forræderi.
Her finder vi, i dette sidste øjeblik,
et ekko af det særlige forhold mellem de to mænd.
Speer ville fortælle ham.
På samme tid, han ville se en sidste gang,
manden, som han følte meget stærkt for.
Hitler så måske i Speer, en slags søn han aldrig har fået,
hvilket forklarer denne manglende reaktion, hans passivitet over for det, Speer havde sagt.
Andre var blevet henrettet for meget mindre.
Hitler lod ham gå.
Om eftermiddagen den 23. april 1945,
Hermann Göring endelig nået sin beslutning.
Han skrev til Hitler klokken 17.43.
"Fuhrer, er du enig, efter din beslutning"
"at forblive på din kamppost i fæstningen Berlin,"
"at jeg skulle påtage mig ledelsen af riget med fulde beføjelser,"
"både internt og eksternt?"
Göring tænkte...
Faktisk havde han allerede lavet en del kontakter
at forsøge at kickstarte fredsforhandlinger.
Göring ønskede at blive set som manden som bragte fred til Tyskland,
og han sendte et telegram til Hitler i bunkeren, hvor han sagde:
hvis Hitler ikke havde vist nogen tegn af livet før kl. 22.00 den 23. april,
Göring ville forstå det han var den nye kansler
og Hitler var ikke længere i en position at udstede kommandoer.
Dette telegram og al den følgende korrespondance,
blev taget fra dokumenter opdaget i Hitlers bunker
af Kommandant Rose.
I alt 13 originale breve og telegrammer af historisk betydning
som nu giver os mulighed for præcist at rekonstruere den sidste, ekstremt anspændte ordveksling
mellem Hitler og Göring.
Så sendte han endnu et telegram,
denne gang til Ribbentrop,
og sandsynligvis også Keitel, der sagde, "Hvis føreren ikke svarer,"
"kom og vær med i Berchtesgaden,"
"hvilket betyder, jeg tager over."
Han har absolut ingen forstand at være illoyal over for Hitler.
Han reagerer på en situation
hvor Hitler ikke længere er i stand til at regere Tyskland.
Skulle han erstatte ham, det ville for ham kun være midlertidigt.
Uanset Görings hensigter, denne anden besked ville koste ham dyrt.
Da det blev overrakt til Hitler,
han var sammen med Goebbels og Bormann, Görings svorne fjender.
Han havde selvfølgelig undervurderet
den måde, dette ville spille med det samme i hænderne på sin dødsfjende Bormann
som straks præsenterede det på en sådan måde til Hitler,
at Hitler kun kunne se det som direkte forræderi.
Hitler var på det tidspunkt af krigen, absolut overbevist
det er den eneste grund til, at de tabte var fordi han var blevet forrådt hele vejen rundt.
Samme aften,
Hitler sendte et sønderlemmende svar til Hermann Göring.
"Dekretet træder først i kraft når jeg ratificerer det."
”Der kan ikke være tale om mit væsen frataget handlefriheden."
"Derfor forbyder jeg dig at foretage enhver handling af enhver art."
Signeret, Adolf Hitler.
Efter anbefaling af Bormann, hans personlige stabschef,
Hitler fik Göring arresteret.
56 minutter over midnat, den 24. april,
Svarede Göring i et langt telegram hvor han nægtede enhver bagtanke.
"Jeg har ikke gjort noget mens du afventer dit svar,"
"og stå klar til at tjene dig."
"Må Gud beskytte dig. Din trofaste, Hermann Göring."
"Jeg beder dig om ikke at bestille Frank at arrestere mig."
"Jeg giver dig mit æresord at jeg strengt adlød dine ordrer."
Sent om morgenen den 24.
Hitler dikterede endnu et telegram til Göring.
"Dette personligt underskrevne telegram var utvetydigt."
"Dine handlinger udgør forræderi af en national sag,"
"og sådan adfærd, højforræderi, fortjener dødsstraf."
"Tage op til overvejelse dine gode tjenester i fortiden,"
"Jeg tilbyder dig en chance for at træde tilbage, angiver en alvorlig sygdom som årsag."
"Jeg befaler dig straks at svare, Ja eller nej."
I det efterfølgende referat, Göring svarede ja til førerens krav.
Han sagde alle sine embeder op af helbredsmæssige årsager.
Dette markerede arvefølgen til magten,
af en skyggefuld karakter kaldet Martin Bormann,
hans sekretær siden Rudolf Hess fløj til Storbritannien i 1941.
Bormann gav hadet frit spil han følte for visse personligheder,
i realiteten bøjer sine nyfundne muskler.
Göring var knust, men det var ikke nok for Bormann.
Bormann, der havde sit eget kommunikationscenter i bunkeren,
udnyttede Görings skændsel at fremføre sine bønder.
Uden at informere Hitler,
han gav en sidste ordre til betjenten, der var sigtet for at holde øje med ham.
Bormann beordrede ham til at henrette dem alt engang Berlin var faldet.
Dette scenarie blev ikke gennemført
fordi SS-majoren, hvem der havde fået overdraget missionen,
da Berlin faldt,
troede, at drabet ville være meningsløst.
Så han udførte ikke ordren.
Hvorfor sagde han efter Berlins fald?
Han vidste at Hitler ikke ville være i live, så han kunne afgøre sine resultater.
Vel vidende, at Goebbels ville følge Hitler, tænkte han,
"Hvis jeg også kan slippe af med Göring, det forlader mig bare."
Hitler var uvidende hvad der foregik bag hans ryg,
og for at ydmyge Göring endnu mere, han fratog ham sine sidste kræfter.
Den 25. april,
han dikterede sin sidste besked til Göring, til hans assistent.
"I lyset af din utro attitude til det tyske folk, til mig selv,"
"og til de påtænkte foranstaltninger, Jeg smed dig ud af festen."
Personligt underskrevet af Adolf Hitler.
Den dag beordrede han også ødelæggelsen af alle hans personlige arkiver.
Disse dokumenter skulle have været ødelagt,
men i de sidste dages panik, de blev mirakuløst glemt.
Hitler var brændt alle hans personlige arkiver,
som ville omfatte nogle meget vigtige korrespondance med statsoverhoveder.
Han brændte også alle militærmemoerne,
og han spurgte sin adjudant, Julius Schaub, for at forlade bunkeren, tag til München,
og brænde arkiverne i hans lejlighed og i Berchtesgaden,
hvilket Schaub behørigt gjorde.
Der er en bekymring, ligesom Goebbels, en bekymring for hans efterkommere.
Kampene nærmede sig.
Time for time rykkede de sovjetiske tropper frem.
På dette tidspunkt regnede skaller ned konstant på kancelliets haver,
lige over bunkeren.
En række maskinskrevne sedler
transskribere diskussioner mellem Hitler og Goebbels
kaster lys på Führerens sidste militære håb.
Disse dokumenter blev konserveret af Heinz Lorenz,
der stod i spidsen for bunkerens pressekorps og først udgivet dem for nylig.
"Jeg kan tage afsted en sejr her i Berlin."
"Hvis jeg får det, endda bare en moralsk sejr,"
"Vi har i det mindste en chance at redde ansigt og vinde tid."
"I Berlin, vores succes ville have været en global rækkevidde."
"Sådan succes kunne kun opnås her, hvor verdens øjne trænes."
"En vending er kun mulig, hvis jeg klarede det at hæmme den bolsjevikiske koloss."
"Så kan andre konkludere det"
"den eneste, der er i stand til at stoppe kolossen er mig,"
"partiet og den tyske stat."
Alle disse sovjetiske hære var koncentrisk fremme
mod Rigsdagen, og Kancelliet, ikke ret langt væk.
For civile, prøvelsen tog ingen ende.
Du kan forestille dig kældrene, helt pakket, ingen vand, ingen telefon.
Maden var ved at blive et dramatisk problem.
Da en hest blev dræbt på gaden,
mennesker satte deres liv på spil skynder sig over for at skære et stykke kød af.
Midt i denne syndflod, en kvinde, en tysk luftvåbens es,
lykkedes at lande hendes fly ved siden af ​​Hitlers bunker.
Det var den 27. april, og bekræftede nazisten Hanna Reitsch,
og hendes elsker, general Ritter von Greim ønskede at se Hitler hurtigst muligt.
De kom ned i bunkeren, Ritter von Greim liggende på en båre.
Han var blevet skudt i foden da de landede.
Hvorfor kom hun?
For at prøve at overtale Hitler at forlade bunkeren,
og gå måske til Berchtesgaden.
Men der skulle selvfølgelig ikke gøres noget.
Naturligvis nægtede han.
[Tysktalt lyd]
I de seneste dage havde Hitler distribueret cyanid piller til hans følge,
han gav også en kapsel til Hanna Reitsch, så de kunne afslutte deres liv.
Dette var også symbolsk, et ærestegn for hende.
Han belønnede hende for hendes bedrift.
Cyanid kapsel til Hanna Reitsch, og en forfremmelse for Ritter von Greim,
som blev udnævnt til kommandør af Luftwaffe i stedet for Göring.
Så gik de, da de ankom, lettet under et hagl af sovjetisk ild.
De slap uskadt.
I mellemtiden en anden nazistisk dignitær havde travlt bag kulisserne,
Heinrich Himmler.
Han havde forladt Berlin lige efter Hitlers fødselsdag.
indenrigsministeren og leder af SS tilbød de allierede
den ubetingede overgivelse af Nazityskland.
Sikker på sig selv, Himmler forsøgte en overtagelse.
Den 28. april, de allierede hånede ham i pressen.
Eisenhower nægtede fuldstændig.
Hans kommuniké blev offentliggjort i den vestlige presse.
Hitler var hysterisk.
Manden, der havde orkestreret den endelige løsning for ham,
blev frataget alle kontorer.
Dette seneste forræderi af en af ​​hans nærmeste medhjælpere
kastede ham ud i et rasende raseri.
Stadig i Berlin, men uden for bunkeren,
SS-general Hermann Fegelein var Himmlers forbindelsesofficer med Hitler.
Hitler var i humør til hævn,
og hele ideen at Fegelein var klar til at forlade Berlin,
at han var på en eller anden måde forbundet med Himmler
i hvad Hitler så som forræderi,
betød, at han var bestemt at få ham skudt.
General Fegelein var også Eva Brauns svoger.
Han var gift med hendes søster Gretl,
og Hitler havde personligt deltog i deres bryllup.
Eva Braun var ikke engang forberedt at tigge om livet af Fegelein.
Hun var faktisk forfærdet at han forsøgte at desertere,
at opgive føreren,
og hun gik ikke at opgive Führeren.
Hun følte, at det var en fejhedshandling af ham at forsøge at flygte med sin elskerinde.
Et faktum også det han forrådte hendes søster
ved at være utro betød, at hun ikke havde medlidenhed med ham.
Psykologisk, Hitler rullede under slaget.
I en sidste samtale,
maskinskrevet og konserveret af pressechef Heinz Lorenz,
Hitler og Goebbels halvhjertet diskuterede den militære situation.
Hvis bare Wenck ville komme.
Jeg skal prøve at ligge ned et stykke tid.
Jeg ønsker kun at blive vækket hvis en russisk kampvogn trækker op til bunkeren.
Så har jeg måske tid at lave mine arrangementer.
Nu er det min tur at adlyde skæbnens ordre.
Selv hvis jeg kunne redde mig selv, ville jeg ikke en kaptajn forlader ikke et synkende skib.
Hitler og Goebbels tænkte at General Wencks 12. Armé
var ved at bryde igennem de russiske tropper omkring Berlin.
Det modsatte skete.
Knap var den ankommet, end den 12. armé trak sig tilbage i kaos.
Rygter og falsk rapport var folkets udstødningsventiler.
For eksempel den 28. april, foldere regnede ned over Berlin,
meddeler Wenck-hærens ankomst fra sydvest.
En tysk hær kommer at bryde det sovjetiske last-lignende greb?
Det var åbenbart løgn.
Wenck-hæren blev allerede smidt ud af Potsdam.
Det ville aldrig komme til selve Berlin, men folk troede på hvad som helst.
Efter en tid kom apati, frygt, lysten at leve en, to, tre timer mere.
den 29. april 1945, 1:00 om morgenen,
Adolf Hitler giftede sig med Eva Braun, hans elskerinde i 13 år.
De eneste vidner til denne forening var Goebbels, Bormann og en registrator.
En vielsesattest blev underskrevet af ægteparret og deres vidner.
Hitler påpegede, at ceremonien fandt sted på Eva Brauns foranledning.
Surrealistisk, omstændighederne taget i betragtning.
Jeg tror, ​​at Hitler besluttede at gifte sig med Eva Braun på grund af alt forræderi
som han så foregå omkring ham,
at hendes beslutning om at komme og dø ved hans side,
han følte, at han skulle betales tilbage,
og han vidste, at hun ville, frem for alt at være Frau Hitler.
Vi kan også se en anden betydning,
bekræftelse på, at Hitler havde forstået, at spillet var oppe.
Hvorfor?
For i lykkeligere tider var hans opfattelse, Jeg har kun én kone, Tyskland.
I dette store princips navn, han nægtede at gifte sig.
Efter et glas mousserende vin med Eva Braun,
og den sidste håndfuld af trofaste tilhængere,
Hitler trak sig tilbage til mødelokalet, og kaldte sin sekretær Traudl Junge.
Han dikterede hurtigt hans politiske vilje og testamente
uden tøven eller rettelse.
Han havde intet lært og intet glemt.
Der er stadig nøjagtig de samme besættelser med jøderne,
nøjagtig de samme tvangstanker at han aldrig havde gjort noget forkert.
Han lavede aldrig nogen fejl.
Det havde det rent været spørgsmålet om forræderi.
Vi ved, at han var en grundig patologisk antisemit.
Jeg blev offer for de to ansigter af international jødedom.
Hans jødisk-bolsjevikiske ansigt mod øst
og det internationales ansigt Jødiske finansmænd i Vesten.
Mens sidste akt af den Hitler-tragedie
blev spillet ude i bunkeren,
den røde hær indledte sin sidste store offensiv.
Sovjet standsede 500 meter fra Hitlers bunker,
uvidende om dens eksistens.
De vidste det ikke engang om Führeren stadig var i Berlin.
Det troede de alle de højtstående nazister
var i parlamentsbygningen, rigsdagen.
Deres mål var Rigsdagen.
Han kunne med andre ord være blevet i sin bunker i endnu et par dage,
og ingen ville have været klogere.
Da sovjetterne havde erobret Rigsdagen,
de forventede at finde hele regeringen der.
De fandt det ikke, men det var deres mål.
Den 30. april, i hans personlige testamente, dikteret klokken 03:00 om morgenen,
Hitler meddelte,
"Min kone og jeg vælger døden for at flygte skammen ved aflejring eller overgivelse."
"Det er vores ønske at være kremeres med det samme, hvor vi ligger."
Hitler ville ikke have sit lig
vist som et symbol eller som et trofæ taget til fange af russerne.
Derfor ville han gerne have sin krop og Eva Brauns krop brændte sammen.
Jeg har fundet i de russiske arkiver, papiret,
og man kunne se det var skrevet med den særlige Führer-type for Hitler,
der beskriver Mussolinis død.
Hitler var fast besluttet på ikke at have sin krop spændt op som Mussolinis i Italien,
og ville have sin krop ødelagt fuldstændigt.
Tidligt om eftermiddagen af 30. april 1945,
efter at have forgiftet sin hund, Blondi,
Hitler sagde farvel til alle sine medarbejdere.
Han rådede sine assistenter til at tage mod vest,
og opfordrede sine officerer at fortsætte kampen.
Hitler og Eva Braun trak sig tilbage til deres værelser kl. 15.00.
Ligene af Eva Braun og Hitler blev straks brændt
i Kancellihaverne tæt på en af ​​bunkers udgange.
Dagen efter, den 1. maj,
Magda og Joseph Goebbels begik selvmord med skud
efter at have forgiftet deres seks børn.
Anden Verdenskrig sluttede som det begyndte,
på befaling af Adolf Hitler.
For hans posthume efterkommere,
han valgte det grandiose massefinale i slaget om Berlin.
Han resignerede kun til sin egen død i sidste øjeblik,
48 timer før sovjetiske soldater trådte ind bunkeren den 2. maj 1945 kl. 15.00.
Militære operationer fortsatte,
indtil underskriften af den tyske overgivelse
den 7. og 8. maj, i Reims og Berlin.
Det nazistiske regime varede til den 23. maj.
Med føreren rejst, trykket var slukket,
og alt gik hurtigt i stå.
Alligevel, hvad blev der af Hitlers krop?
Hvem fandt den først?
Smash-agenter fandt stedet dækket af jord,
og nedenunder ligene af Hitler og Eva Braun.
De tog dem op af jorden, læg dem i trækasser
fordi ligene blev brændt, men ikke fuldstændig ødelagt,
og sendte dem til obduktion, og tjekke deres tænder.
Hitler havde en meget karakteristisk bro.
Han hadede at gå til tandlægen.
Han havde en helt unik bro, specielt lavet til ham i guld.
En gang resterne er blevet formelt identificeret
af de sovjetiske efterretningstjenester, mytedannelsen kunne begynde.
Stalin informerede ikke marskal Zhukov, sejrherre af slaget ved Berlin,
af opdagelsen af ​​Hitlers lig.
Han vidste, at Hitler var død, men fortalte ikke Zhukov,
hvilket betød, at da Zhukov, som tog Rigsdagen og blev udpeget,
selvom Kornilov havde spillet en rolle, som Berlins sejrherre.
Da Zhukov gav det berømte pressemøde
før verdens forsamlede journalister,
han fortalte dem,
"Vi identificerede ikke liget af Hitler."
"Han kunne være fløjet væk fra Berlin i allersidste øjeblik."
Det gav ikke mening, fordi Stalin vidste godt, at han ikke var fløjet væk.
Dog hele verden beholdt den utrolige sætning.
Hvad hvis Hitler ikke var død?
Hvad hvis han slap væk?
Det var udgangspunktet for alle fantasierne om Hitlers skæbne.
I mindst 30 år,
Stalins udeladelse gav næring en vrangforestilling pseudohistorisk litteratur.
Hundredvis af bøger, artikler og vidnesbyrd,
registrerede observationer over hele verden, især i Latinamerika.
Hvorfor undlod Stalin at nævne oplysningerne om Adolf Hitlers lig?
Det var Stalin, der var dobbeltgænger.
Han var i besiddelse af en oplysning at han ikke ville røbe
fordi han ville bruge det med jævne mellemrum i sin propaganda
at efterlade tvivl hængende over Hitlers flugt til Vesten.
Det støttede hans kolde krigslinje, som gik,
der er kun én antifascistisk magt i verden,
og det er Sovjetunionen.
Beviset er, at måske Hitler overlevede,
og bliver skjult af amerikanerne eller deres kumpaner.
Det var et propagandavåben og intet mere.
Hvad blev der af bunkeren?
Blev den ødelagt?
Stedet hvor Hitler endte sine dage
ikke blev et mindesmærke for dem, der er nostalgiske for riget.
Efter Berlinmurens fald i 1989, Vesten fandt ud af det
at Kancelliets tidligere haver hvorunder bunkeren blev bygget
var blevet en parkeringsplads for beboerne af disse boligblokke.
Det var først 70 år senere, at en berlinsk forening
installeret disse skilte der giver en præcis opgørelse
af Hitlers sidste dage i bunkeren.
Til dato, sovjetiske myndigheder har stadig ikke givet nogen forklaring
af hvad der blev gjort med resterne.
Hvad angår de historiske dokumenter,
opdaget af kommandant Rose og Bruno Ledoux,
de er nu blevet offentliggjort.
De gør det muligt for os at runde ud nogle grundlæggende aspekter
af den politiske og personlige historie af det 20. århundredes største forbryder.