מי יכול להאמין, מסתכל על החיים בצרפת בשנת 1914,
שהמדינה, יחד עם אירופה כולה,
עמד להיפגע על ידי אחד מהטרגדיות הנוראות ביותר בהיסטוריה?
נכון שאלזס-לורן עדיין היה פצע שלא נרפא,
וכי הייתה שנאה מרה של הגרמנים,
עדיין ידוע בשם המעליב של בושה.
עם זאת, אף אחד לא חשב שהמלחמה הייתה אפשרית.
היה שלום כמעט 45 שנה.
זה היה הזמן של הברית הצרפתית-רוסית,
וה-Entente Cordiale החליף את היריבות הישנה עם בריטניה.
עם זאת, הסכנה הייתה שם, השלום של אירופה היה חמוש.
גרמניה של הקייזר וילהלם השני רצה מקום בשמש.
הקהל הפריזאי מילא את שדרת בוא.
פריז רקדה בקיץ היפה של 1914,
וניצוץ הצית הכל.
תשע עשרה וחמש עשרה הייתה השנה המלאה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת התנועה זו הייתה תכונה
של השבועות הראשונים של המלחמה הסתבך
בקיפאון של מלחמת תעלות.
במערב אירופה, הגרמנים התמקם בתפקידים מוכנים היטב,
לעתים קרובות לוקח את הקרקע הגבוהה היקרה.
זה אומר שהצרפתים ובני בריתם הבריטים
יצטרך לתקוף את ההגנות הללו אם הגרמנים היו מובסים.
תשע עשרה וחמש עשרה היו אמורות להיות שנה של תסכול עבור בעלות הברית,
כפי שניסו לשווא לכפות פריצת דרך.
הייתה גם התרחבות של הסכסוך,
עם הניסיון העלוב בנחיתה בטורקיה בדרדנלים
וכניסת איטליה לתוך המלחמה בצד של בעלות הברית.
תשע עשרה וחמש עשרה היה גם לראות לוחמה לקבל מימד חדש,
עם הפצצת ערים בריטיות על ידי ספינות אוויר של צפלין
ותחילת ההתקפות על בעלות הברית ושילוח ניטרלי על ידי סירות U-Board גרמניות,
מדיניות שבסופו של דבר תביא ארצות הברית לתוך המלחמה.
השנה התחילה עם לחימה בשמפניה
וגזרות ארטואה של החזית המערבית.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים לעקור אותם,
ההגנות הגרמניות היו עדיפות בהרבה,
עם עמדות מקלע מוכנות היטב
גובים מחיר כבד על התוקפים הצרפתים.
הלחימה נמשכה לשבור עד אמצע פברואר.
הייתה מכה קצרה לארגון מחדש לפני חידוש הקרב.
עם זאת, עד אמצע מרץ, כל המתקפה בוטלה
על ידי הצרפתים בשל לעוצמתן של התקפות הנגד הגרמניות
וחוסר הצלחה תמידי.
שמפניה הייתה אמורה להיות המקום של עוד מתקפה גדולה
בהמשך השנה.
בינתיים המלחמה עמד לקבל תפנית קטלנית חדשה
בכך שהביא מאות אזרחים במרחק של קילומטרים אל תחום הלחימה.
בליל ה-19 בינואר,
הצי הגרמני הושק ספינות האוויר הראשונות של צפלין
לתקוף את היבשת הבריטית.
זו הייתה הפשיטות הראשונה מבין רבות
שנמשך בקצב של בערך שניים בחודש,
במקביל להמשך סיורי סיור.
האדמירליות הגרמנית התלהב מאוד מהתוצאות
וביקש רשות להפציץ את לונדון.
זה הוענק רק על ידי הקייזר
לאחר סדרה של פשיטות על ידי מפציצים צרפתיים על ערים גרמניות.
ב-31 במאי 1915,
הפשיטה הראשונה בוצע נגד לונדון,
הרג שבעה ופצע 35.
הפשיטה המוצלחת ביותר של זפלין על לונדון בכל המלחמה
היה ב-8 בספטמבר 1915.
פשיטה זו גרמה יותר מחצי מיליון פאונד של נזק,
כמעט הכל מצפלין אחד, ה-LZ 13,
שהצליח להפציץ את מרכז לונדון.
הפשיטה היחידה שנגרמה יותר ממחצית הנזק החומרי
שנגרמו על ידי פשיטות אחרות נגד בריטניה ב-1915.
לאורך שאר שנת 1915,
הצפלינים פשטו על לונדון לעתים קרובות ובחסינות.
הם טסו גבוה מדי עבור רוב המטוסים,
וכאשר יורטו במטוסים,
התחמושת בשימוש בזמנו השפיע מעט.
למרות החסינות הזו, ההשפעה החומרית של הפשיטות,
למעט ההצלחה של LZ 13, היה קל יחסית.
הניווט היה מאוד פרימיטיבי, וככל שהמלחמה התקדמה,
השימוש הבריטי בהפסקות עשה את זה אפילו יותר קשה.
כיוון הפצצה היה רחוק מלהיות מדויק.
זה מוערך שרק 10 אחוז מהפצצות
שנפלו מהצפלינים פגעו במטרה שלהם.
עם זאת, ההשפעה הפסיכולוגית של הפשיטות הללו
הספיק כדי לגרום לבריטים להיקשר 12 טייסות בהגנה ביתית.
בינתיים, בים, הגרמנים הצהירו על כוונתם
להרעיב את בריטניה לכניעה על ידי חסימת היציאות שלה.
עם זאת, הגרמנים האריכו המצור שלהם כולל ספינות תוקפות
מניפים דגלים ניטרליים, כולל ספינות אמריקאיות.
מה שהיה מתועב במיוחד
היה ההתקפות בוצעו ללא אזהרה,
מה שהיה מנוגד לכללי הים המקובלים.
אמריקה הייתה ניטרלית והיו רבים שרצה שזה יישאר ככה.
עם זאת, ב-7 במאי, סירת תחתית גרמנית הטביעה את אוניית הקונרד לוסיטניה,
הרג יותר מ-1100 אזרחים, כולל 128 אמריקאים.
הלוסיטניה עזב את ניו יורק ב-1 במאי.
היא הייתה אחת הספינות המהירות ביותר שצפו,
ואפילו עם דוד אחד מושבת כדי לשמר פחם,
היא עדיין יכולה לברוח מסירת U-Board.
כמו גם הנוסע שלה, היא נשאה בשר,
ציוד רפואי, נחושת, גבינה, שמן ומכונות,
אבל היא גם הועמסה בסתר עם אמצעי לחימה עבור בריטניה למלחמה.
על מנת לנסות ולהרתיע נוסעים, הגרמנים פרסמו הודעה
בעיתון הבא לפרסומת של קונארד למסע שלה.
בו הזכירו לקוראים
שהלוסיטניה נחשבה מטרה לגיטימית של הגרמנים.
האזהרות נדחו כתעלול תעמולה,
והיא הפליגה.
מחכה לה מול חופי אירלנד היה U-20,
שכבר הקפטן שלו זכה למוניטין
לתקוף ללא אזהרה.
טורפדו בודד פגע בלוסיטניה,
שיש לעקוב אחריו על ידי פיצוץ שני מסתורי.
זה הספיק לשלוח אותו לתחתית תוך כ-20 דקות
לפני רבות מסירות ההצלה ניתן להשיק.
כאשר החדשות על הפיגוע הגיע לארצות הברית,
היה זעם וגינוי נרחב,
מה שגרם למשבר דיפלומטי בין גרמניה לארצות הברית.
אמנם טביעת הלוסיטניה לא הייתה הסיבה
שאמריקה הכריזה בסופו של דבר מלחמה על גרמניה בשנת 1917,
בהחלט היה לו חלק משמעותי בסיוע בעיצוב דעת הקהל.
בבריטניה גברה הביקורת של הצי המלכותי
בעקבות הפשיטה בצפון מזרח על ידי טייסת של כלי שיט גרמניים.
התגובה הציבורית והפוליטית בבריטניה הביעו זעם
שהצי הגרמני יכול להפליג כל כך קרוב לחוף הבריטי,
ואז להמשיך להפגיז ערי חוף.
מעודד מהצלחת הפשיטה,
מפקדו, אדמירל פרנץ פון היפר,
תכנן פשיטה נוספת לחודש הבא.
הוא היה, לעומת זאת, יורטו על ידי הבריטים
ב-24 לינואר, 1915, בבנק דוגר,
באמצע הדרך בין גרמניה לבריטניה.
הבריטים הצליחו ליירט תעבורה אלחוטית גרמנית
הודות לספר קודים שנלכד.
כתוצאה מכך, אדמירל דיוויד ביטי יצאו להפלגה עם חמישה סיירות קרב
לפגוש את שלושת אלו.
כשהבין שהוא היה בכמות גדולה יותר, היפר ניסה לברוח,
מאמינים לסיירי הקרב הבריטיים להיות איטי יחסית.
עם זאת, הסיירות של ביטי היו מהירים יותר במיוחד
מאשר עמיתיהם הגרמנים,
ועד מהרה הם השיגו את הפושטים.
עם זאת, למרות הצלחה בריטית גדולה נראתה ככל הנראה,
ביטי מוכת פחדים ממוקשים ותצפית שווא של צוללת,
החליט לנטוש את הפיגוע, לאפשר לטייסת של היפר לברוח.
במרץ, בריטניה החלה לחסום את הנמלים הגרמניים.
למרות שזה ייקח זמן,
זה היה אמור להיות מוצלח יותר מאשר ניסיונות גרמנים לפעולה דומה.
אכן, המצור הבריטי היה חלק חשוב
בכפייה על הגרמנים לחפש שביתת נשק ב-1918.
עד אז, המדינה כמעט נגמרו חומרי הגלם,
ואזרחים נאלצו לחפש מזון דרך אשפה בחיפוש אחר מזון.
על מנת לעזור להילחם באיום סירת U-Board,
סוג חדש של סוחר חמוש נבדק.
אקדח היה ממוקם על הסיפון הקדמי,
שניתן להכין במהירות ברגע שסירת תחתית עלתה לתקוף.
למרות הלחימה יחד החזית המערבית הגיעה למבוי סתום,
המלחמה במזרח הלך טוב לגרמניה.
בעקבות הצלחתם בטננבאום שנה קודם לכן,
חלק נחקרו האם הרוסים יוכלו להתאושש
כה גדולים היו ההפסדים שלהם.
בסוף ינואר, שני הצדדים התנגש שוב בבורנמות',
ממערב לוורשה בפולין של ימינו.
הקרב היה חסר הכרעה,
למרות הרוסים איבד עוד 50,000 איש.
זו הייתה גם הפעם הראשונה שהגרמנים השתמשו בגז,
למרות הטמפרטורות הקפואות פירושו שהגז לא יכול להתאדות.
BolimC3w היה המבשר לקרב השני על האגמים הסורים,
שהיה מיועד לכפות את תבוסתה של רוסיה
וכך לסיים את המלחמה בחזית הרוסית.
ידוע גם בשם קרב החורף
כי הוא נפתח במהלך סופת שלגים קשה.
הקרב השני באגמים אשוריים הוגה על ידי פול פון הינדנבורג
לדחיפה נחרצת דו-כיוונית נגד רוסיה
על ידי צבאות אוסטריה וגרמניה.
התוכנית קיבלה סנקציות מאת הרמטכ"ל הגרמני אריך פלקנהיין,
אם כי באי רצון,
כפי שהוא האמין בניצחון הזה במערב היה בהישג ידה של גרמניה.
הקרב החל בסופת שלגים עזה, אבל תוך שבוע,
הגרמנים התקדמו כמעט 70 מייל נגד האגף הדרומי הרוסי.
כשהם נפלו לאחור, הרוסים הותקפו מצפון.
הפעם נגד האגף הימני שלהם.
בלחימה נואשת, נלחמו הרוסים מחוץ לכיתור הגרמני
מאפשר לרבים לברוח.
הם עדיין ספגו 56,000 נפגעים ועוד רבים נלקחו בשבי.
על מנת לנסות להביא הקלה לרוסים שנלחצו קשה,
הבריטים המציאו תוכנית נועד להדיח את טורקיה מהמלחמה
ולאפשר אספקה דרך נמלי הים השחור של רוסיה.
התוכנית, פרי המוח של אדון הים הראשון הבריטי
האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל,
היה לעלות על תקיפה אמפיבית על הדרדנלים וגליפולי.
בתחילה, זה הוגה כעניין ימי לחלוטין,
שבהם המבצרים הטורקיים ששורה על המיצרים הצרים
יופגז לכדי כניעה על ידי כוח גדול של ספינות.
זה הוכר עד מהרה כלא מציאותי, לא מעט בגלל ארטילריה ימית
לא ניתן היה לצפות להשיג המסלול התלול הדרוש
נדרש להפיל את המבצרים.
כמו כן, גם אם ההפצצה הימית היה מוצלח,
היעדר כוחות קרקע היה מונע מהבריטים
מהשגת פיקוד על קווי החוף,
ובהיעדר של אספקה ​​מהחוף,
הצי הימי היה צריך לחזור הביתה לתדלק ולחדש מלאי.
למרות זאת, התוכנית של צ'רצ'יל אושר רשמית על ידי קבינט המלחמה
בסוף ינואר 1915.
שר המלחמה הבריטי, לורד קיצ'נר,
הורה כי החלוקה הזמינה היחידה של חי"ר להיות מוכנים
צריך המאמץ הימי להוכיח מוצלח.
ב-19 בפברואר החל המתקפה,
אלא הבריטים המשולבים והכוחות הצרפתיים התבררו כלא יעילים
בפנים של מערכת הגנה טורקית יעילה
ותותח המסכן של בעלות הברית.
בעוד בעלות הברית לא הבינו
היה שהם גרמו נזק גדול
והמגנים הטורקים היו גם מחסור חמור בתחמושת.
עם זאת, במקום להפסיק המאמץ לכישלון,
ממשלות בריטניה וצרפת החליט ללחוץ קדימה
עם חיל הים המשולב ומשלחת קרקע,
את כולו להוביל על ידי בן חסותו לשעבר של לורד קיצ'נר,
סר איאן המילטון שמונה לאחרונה.
המילטון הוקצה כוח של 75,000 גברים
ועוד 18,000 חיילים קולוניאליים צרפתיים,
מול למעלה מ-84,000 חיילים טורקים
בראשות קצין גרמני צמוד, לימן פון סנדרס.
בתחילה היו רק 20,000 איש ותחמושת מוגבלת.
יחד עם קשיים ארגוניים,
הוא חשש שניסיון הפלישה יצליח.
עם זאת, הוא לא היה צריך לחשוש, שהמילטון ירש באותה מידה,
אם לא מבצע לא מאורגן יותר.
ממש חוץ מחוסר ביטחון של מה שהוא היה צפוי להשיג,
המילטון האדיב הפליג מאנגליה מינוס סגל
ועם ההיעדרות של מודיעין מושכל
לגבי ההגנות הטורקיות.
באירוע בוצעו הנחיתות בשני מקומות ב-25 באפריל 1915
קייפ הלס וארי בורנו, ששמה שונה במהרה ל- Anzac Cove.
אלה נבחרו על ידי המילטון
על בסיס לכידתם יעריך את ההתקדמות
של צי הקרב של בעלות הברית לאורך המיצרים.
שלושים וחמישה אלף איש נחת בכף הלס
בקצה הדרומי של חצי האי, בחמישה מקומות.
בהמשך החוף האגאי,
17,000 הגברים של האוסטרלים וחיל ניו זילנד, האנזאק,
נחתו ארי בורנו וגבא טפה.
כמו המגינים עדיין היו צריכים להתארגן,
חטיבה אחת היה כל מה שהיה זמין
לשמור על בעלות הברית.
למרות החיסרון שלהם,
הטורקים פעלו בצורה יוצאת דופן בעצירת 35,000 החיילים
של כוח הפלישה בכף הלס.
מבין חמשת אתרי הנחיתה,
הגיעו שניים תחת אש מקלעים טורקית כבדה.
שלושת האתרים הנותרים אובטחו במהירות,
אלא חוסר החלטיות בשרשרת הפיקוד פירושו שהיתרון לא נוצל.
האנצאקים הצליחו יותר טוב,
לאחר שמצא כל הנחיתה שלהם ללא התנגדות.
הם ניצלו עד תום
על ידי דחיפה לגבהים שהשקיף על כל חצי האי.
עם זאת, כוח הגנה טורקי נחוש,
נאסף בחופזה על ידי קולונל כמאל עצר את התקדמות אנזק,
בסופו של דבר מאלץ אותם בחזרה לחופים בסמוך ליום.
עמדת בעלות הברית עד סוף ה-25 באפריל
לא היה כזה מעודד.
למרות שהושגו נחיתות,
כל התקדמות נוספת לא היה אפשרי.
כוחות טורקים כיתרו במהירות כוח בעלות הברית ובנוסף,
היו גבוהים מעל ראשי החוף.
כוחו של המילטון, מוצא את עצמו קצר של תחמושת הכרחית,
נפגע עוד יותר מהדרישה להשתמש בארטילריה שלו במשורה.
ובכל זאת הכוח הטורקי באופן דומה מצא את עצמו לא מסוגל להתקדם,
מתקשה לדחוף את אנשיו המושרשים של המילטון
חזרה לים.
קיפאון נוצר,
יחד עם הלא נעים במיוחד צורה של מלחמת תעלות
דומה לזה שחוויתי בחזית המערבית.
ההפסדים הכלליים של המילטון היו כבדים.
עד שליש מהכוח שלו ספגו אבדות.
בעקבות כך הוא ביקש חיזוקים מקיצ'נר בלונדון.
האחרון חייב בסופו של דבר,
אבל לא בלי תחילה נאלצים להתמודד עם מטח ביקורת
ממפקדים בריטים וצרפתים בחזית המערבית,
נחוש בכך שאי אפשר לחסוך במילואים.
בסופו של דבר חיזק את 12 הדיוויזיות.
הצעד הבא של המילטון הגיע ב-6 באוגוסט 1915,
עם נחיתה נוספת במפרץ סובלה.
המטרה הייתה להתחבר עם האנזאק ב-Anzac Cove
ולסחוף את חצי האי.
במקביל, הכוחות בהלס ואנזאק קוב
היו אמורים לפרוץ החוצה ולהתחבר לכוח הנחיתה החדש.
בתכנון שתי ההתקפות הנוספות,
המילטון דאג לקשור כמה שיותר חיילים טורקים
להבטיח את ההצלחה מהנחיתות הטריות במפרץ סובלה.
בינתיים תגבורת טורקית ממשיכים להגיע לחצי האי,
בסופו של דבר בונים ל-14 חטיבות.
הנחיתות החלו בשעה 22:00. בערב ה-6 באוגוסט.
עשרים אלף חיילים נוחתים במפרץ סובלה,
כמעט ללא אופוזיציה טורקית אליהם מאש צלפים.
שאר הכוחות הבריטיים נחתו בהצלחה
למחרת בבוקר,
אם כי באתרים שונים לאורך המפרץ בגלל כשלים בסיור.
מותרים עיכובים בלחיצה קדימה הטורקים להעלות תגבורת,
מכריחים את בעלות הברית בחזרה לראשי החוף שלהם.
הפסדים היו כבדים כצפוי.
בעלות הברית סבלו כ-18,000 נפגעים
במפרץ סובלה ובמפרץ אנזק, בתוספת 3,500 נוספים בהלס.
הטורקים ספגו 18,000 אבדות ב-Anzac Cove
וכל דבר מ-9 עד 20,000 במפרץ סובלה.
שוב מדינה של מלחמת תעלות שהוקמה מסובלה.
ניסיונות להתחבר לכוחות גם בהלס ואנזאק קוב נכשלו.
ביקש המילטון עוד 95,000 תגבורת
משר המלחמה הבריטי, אך בקשתו נדחתה.
עם גברת לחץ בצרפת והתקפה חדשה בסלוניקי
מתוכנן, לא היו חיזוקים זמינים.
האפשרות היחידה הייתה לפנות,
החלטה שנתמכת על ידי קיצ'נר עצמו לאחר בדיקה של האזור.
ממשלת בריטניה, לאחר שהשתחררה במשך מספר שבועות,
לבסוף אישר פינוי ב-7 בדצמבר.
למרבה הצער, בשלב זה, סופת שלגים כבדה פרצה,
מה שהופך פעולה כזו למסוכנת.
אַף עַל פִּי כֵן, פינוי 105,000 איש
ו-300 רובים ממפרץ אנזק ומפרץ סובלה
נערך בהצלחה מה-10 עד ה-20 בדצמבר 1915.
פינוי 35,000 איש מהלס בוצע מסוף דצמבר
עד ה-9 בינואר 1916.
פעולת הפינוי היה בקלות האלמנט המוצלח ביותר
של כל הקמפיין, כמעט ללא נפגעים.
נעשו מאמצים קפדניים להונות 100,000 הצופים בחיילים הטורקים
לתוך להאמין כי תנועת כוחות בעלות הברית
לא היווה נסיגה.
ארבע מאות ושמונים אלף כוחות בעלות הברית השתתפו
בקמפיין גליפולי.
מתוך נתון זה, 252,000 היו נפגעים, כולל 48,000 הרוגים.
נפגעים טורקים נאמדו ב-250,000,
מתוכם לפחות 65,000 האמינו למוות.
באביב 1915,
תשומת הלב הופנתה לאחור לחזית המערבית.
ב-Neuve Chapelle, ממערב לליל בצפון מערב צרפת,
הגרמנים החזיקו בולט קטן.
ב-10 במרץ,
הכוחות הבריטיים והצרפתים פתח במתקפה כדי לצמצם את הבולטים.
מוביל את ההתקפה היה הצבא הראשון של דאגלס הייג.
התקיפה החלה עם מטח ארטילריה
שנמשך 35 דקות.
שלוש מאות ארבעים ושניים רובים הלם את הגרמנים
מעבר לקו של 2000 יארד,
נתמך על ידי מטוסי סיור והחיל המעופף המלכותי.
במהלך המטח, פגזים נוספים נורו
מאשר בכל מלחמת הבורים.
השתקפות מפוכחת על שינוי המלחמה
בטווח של 15 שנים.
ארבע חטיבות מתוך 40,000 גברים היו מחויבים
לאורך חזית של שלושה קילומטרים.
חיל הרגלים מצא את עצמו לעתים קרובות נעול בקרבות יד ביד,
אבל ההתקדמות הראשונית הייתה מהירה.
חיל המשלוח הבריטי מצא את עצמו פורץ במהירות
קטע מהקו הגרמני, מאובטח רק על ידי חטיבה אחת,
קבוצת נסיך הכתר מדורגת ארמייה שישית בכפר Neuve Chapelle.
הם לקחו רק ארבע שעות לאבטח את הכפר.
לאחר שהשיג רווח אמיתי, לכידת הכפר,
בעיות אספקה ​​ותקשורת החל להציק לכוחותיו של הייג.
רופרכט שלח מילואים ל-Neuve Chapelle,
פתח במתקפת נגד ב-12 במרץ.
הבריטים בכל זאת הצליחו להחזיק את הרווחים שלהם
כשני קילומטרים של קרקע אבד במקור באוקטובר 1914.
התקדמות נוספת לכיוון כפר U-Boats,
שהייתה המטרה הצרפתית, התברר כבלתי אפשרי.
מתוך כ-1000 חיילים שתקפו בסיס, אף אחד לא שרד.
כתוצאה מכך הפיגוע הופסק ב-13 במרץ.
חללי בעלות הברית במהלך הקרב היו 11,200.
הפסדים בקרב הארמייה הגרמנית השישית היו דומים בערך.
אמנם 1,200 חיילים גרמנים נתפסו גם על ידי הבריטים.
סר ג'ון פרנץ', המפקד העליון של ה-BEF,
בחלקו האשמה במחסור של פגזי ארטילריה
על חוסר ההצלחה מעבר למקדמה הראשונית.
ייצור קונכיות בבריטניה לא הצליח לעמוד בדרישות
על מה שעתידה להיות מלחמה ארוכה.
בעקבות ההתערבות של לורד נורת'קליף, דיילי מייל,
משרד חדש לתחמושת נוצר תחת דיוויד לויד ג'ורג'.
צרפתי החליט שה-BEF צריך לאגור כמויות גדולות יותר
של פגזים בעתיד.
עם זאת, בהארכת משך הזמן של הפצצות כאלה,
המרכיב החיוני של ההפתעה, חיוני להתקפות כאלה אבד,
נותן לגרמנים זמן נוסף יקר להכנה.
בעקבות הכישלון מהתקפת בעלות הברית ב-Neve Chapelle,
הגיע תורם של הגרמנים לתקוף.
הפעם איפר בבלגיה.
זה היה אמור להיות של הגרמני ההתקפה הגדולה היחידה על החזית המערבית
בשנת 1915,
כאשר מאמציהם התרכזו על להביס את הרוסים.
אכן, המטרה העיקרית של המתקפה היה להסיט את תשומת הלב של בעלות הברית
הרחק מהמזרח.
כעת ידועה המתקפה השנייה בטובתה וזכור בדרך כלל
כמסמן את השימוש הראשון של גז בחזית המערבית.
למרות שהוצג עם מינימום אפקטים בחזית המזרחית הרוסית
בבורנמות' על ידי הגרמנים בתחילת השנה,
השפעתו במהלך איפר השנייה היה יעיל להפליא,
למרות שהשימוש בו התנגש עם אמנת האג,
שהוציא מחוץ לחוק את לוחמת הגז.
חמשת אלפים ושבע מאות מיכלים מכיל 168 טון של גז כלור
שוחררו עם השקיעה ב-22 של אפריל נגד צרפתים, אלג'יראים,
וחיילי הדיוויזיה הטריטוריאלית,
בעקבות הפצצה ראשונית קצרה על ידי פגזים בגודל 17 אינץ'.
צעיף של ערפל ירקרק-צהוב
ניתן היה לראות מתגלגל מהחזית הגרמנית
לעמדות הצרפתיות.
כוחות בעלות הברית המבועתים נמלט בבהלה לעבר איפר.
הגז הכבד שקע ונסתם התעלות שבהן הוא נאסף.
מכסה ארבעה קילומטרים של קווי תעלה, הגז השפיע על כ-10,000 חיילים,
מחציתם מתו תוך עשר דקות של הגז שמגיע לקו החזית.
המוות נגרם כתוצאה מחנק.
אלה שחיו היו עיוורים זמנית ומעד בבלבול,
משתעלים בכבדות.
אלפיים מהחיילים האלה נלקחו כשבויי מלחמה.
שני החיל הגרמני המתקדם, לובש מכונות הנשמה פרימיטיביות,
צעד בזהירות דרך פער ברור של שבעה קילומטרים
בקווי בעלות הברית.
בתכנון הפיגוע, לא חשבו שצריך מילואים.
הפיקוד הגרמני חשב שזה בלתי נתפס
שזו פריצת דרך גדולה ניתן היה להשיג.
אכן, מפקדים גרמנים הופתעו לחלוטין
בהצלחת הפיגוע.
כתוצאה מכך, פריצת הדרך בפועל לא נוצל עד תום.
לאחר שהתקדמו שלושה קילומטרים לתוך קווי בעלות הברית,
הגרמנים עצרו תחת ברד של מתקפת נגד שהוכנה בחופזה
על ידי הארמייה השנייה הבריטית.
למרות זאת, אובדן הקרקע הגבוהה מצפון
נחלש משמעותית עמדת בעלות הברית.
הגרמנים שחררו מנה שנייה של גז כלור יומיים לאחר מכן
ב-24 באפריל,
הפעם מכוון נגד חיילים קנדיים ממוקם צפונית מזרחית לאיפר,
ושוב הקדים על ידי הפצצה ארטילרית חדה.
שוב צברו הכוחות הגרמניים קרקע נגד החיילים הקנדיים הבלתי מוגנים.
למרות שהלחימה הייתה עזה,
מתפשט הרחק דרומה לאזור שנקרא גבעה 60.
עם זאת, לוחמת הגז איבדה את השפעתה
מכיוון שהיה קל יחסית לקחת חיילים על השפעות גז הכלור
שבו אתה מראה להם יסודות פשוטים.
כתוצאה מכך, חיל הרגלים הגרמני המתקדם ספג אבדות כבדות
בלחימה העזה שלאחר מכן.
גנרל סמית-דוריין הציע נסיגה של שני קילומטרים וחצי
קרוב לאיפר.
הוא הרגיש שאין דבר קצר של מתקפת נגד בקנה מידה גדול
שיגר את הכוחות הגרמניים לחזור למקומם המקורי.
הרעיון לא התקבל בברכה על ידי אלוף הפיקוד
של חיל המשלוח הבריטי, סר ג'ון פרנץ',
שלמעשה דחה את ההצעה על ידי שליחתו חזרה לאנגליה.
למרבה האירוניה, המחליף של סמית-דוריין, גנרל הרברט פלומר,
גם מומלץ נסיגה כללית לצרפתים.
ההצעה התקבלה.
ב-24 במאי, התקפה גרמנית כבדה אילץ נסיגה נוספת של בעלות הברית.
אולם גם הגרמנים אזלו של אספקה ​​וכוח אדם,
ועל כן היו חייבים לבטל את ההתקפה.
במקום זאת, הם נקטו במכות העיר העתיקה עם ארטילריה
מתוך כוונה לצמצם אותו להריסות.
למרות זאת, ההתקפה הגרמנית הצטמצם במידה ניכרת
בגודל הבולט של בעלות הברית.
הקרקע הגבוהה ביותר אבדה,
ורוחבו לא היה יותר משלושה מיילים ובעומק חמישה קילומטרים.
הפסדים במהלך הקרב השני על איפר נאמדו ב-69,000 חיילי בעלות הברית,
נגד 35,000 חיילים גרמנים.
הפעם, ההבדל במספרים הוסבר על ידי השימוש בגז כלור,
אבל השימוש בו בבלגיה רק להעמיס עוד יותר
על היחסים השבריריים ממילא של גרמניה עם ארצות הברית הנייטרלית עדיין.
מעתה ואילך נעשה שימוש בגז על ידי שני הצדדים בהצלחה מעורבת.
הבריטים השתמשו לראשונה בגז במהלך קרב לוס,
שהחל בתחילת מאי
בעוד הקרבות עדיין נמשכו בצפון צרפת.
הכל חלק מהתקפה רחבה יותר באזור ארטואה
על ידי כוחות בריטיים וצרפתים.
המפקד העליון הצרפתי יוסף
ומפקדים בריטיים הסתמך על עליונות מספרית,
לפעמים עד שלוש עד אחת טובה של הצרפתים, כדי לגבור על הגרמנים.
עם זאת, התקפות על Vimy Ridge ליד Arras לא הצליח.
המתקפה של הלוס החל ב-25 בספטמבר,
בעקבות הפצצת ארטילריה של ארבעה ימים בו נורו 250,000 פגזים.
עם זאת, זה נחשב לכישלון כשההגנה הגרמנית נמצאה שלמה,
אז זה בוטל ב-28 לספטמבר.
למרות החששות הקשים, דאגלס הייג,
המפקד הבריטי, ביצע שש אוגדות למתקפה.
הוא לא היה מודאג על מחסור ניכר
בקליפות זמינות, ומצבם העייף של חייליו,
שסבלו מעייפות.
הוא גם היה מודאג על אופי השטח הקשה
את זה היה צריך לחצות.
לעומת זאת, מול חששות אלה,
הייתה המציאות שהבריטים נהנה מעליונות מספרית מסיבית
נגד האופוזיציה הגרמנית שלהם בלוס במקומות של שבע לאחד.
פעם הארטילריה המקדימה ההפצצה הסתיימה,
תוכניות הקרב של הייג קראו לשחרור של 5,100 גלילים של גז כלור,
שווה ערך ל-140 טון.
תוכננה כמות הגז בשימוש להתגבר לחלוטין על המצב הפרימיטיבי
של עיצוב מסכת גז גרמנית בשימוש באותה עת.
למרבה הצער, שחרור גז לא הייתה הצלחה גדולה.
במקומות, הרוח העיפה את הגז בחזרה לתוך השוחות הבריטיות,
וכתוצאה מכך 2,632 נפגעי גז בריטיים, למרות שרק שבעה מתו.
לאחר מספר ימים של קרבות ספורדיים,
הבריטים היו בסופו של דבר נאלץ להורות על נסיגה.
זה היה במהלך הקרב הזה הבן של רודיארד קיפלינג, ג'ון
אבד ככל הנראה נהרג.
העובדה שהוא היה רשום כנעדר עורר מסע צלב של הוריו
לאתר את גופתו ולתת לו קבורה נאותה,
אך ללא הצלחה.
הצער שלהם רק שימש להדגיש נטל
זה היה נסבל על ידי אלפי הורים
ברחבי הארץ.
התקפת לוס חודשה על ידי הבריטים ב-13 באוקטובר,
כאשר אבידות כבדות נוספות,
בשילוב עם מזג אוויר גרוע גרם לביטול המתקפה.
במהלך הקרב, הבריטים ספגו 50,000 אבדות.
חללים גרמנים הוערכו נמוך בהרבה
בערך במחצית מהכלל הבריטי.
הכישלון הבריטי בלוס תרם להחלפתו של סר ג'ון פרנץ'
בתור אלוף הפיקוד מאת דאגלס הייג בסוף 1915.
במקומות אחרים, התקדמות צרפתית לאורך שביל השמפניה בחזית
היה מוגבל למרות ההצלחות המוקדמות.
כאשר בעלות הברית החלו לנחות, הגרמנים התעמקו יותר מדי.
לעתים קרובות מדי, מטחי ארטילריה נכשלו
לחתוך את שדות התיל ששכבו מול השוחות הגרמניות.
כמו כן, מקלעים גרמניים בדרך כלל היו ממוקמים היטב
במה שהסתכם במבצרים קטנים מחוזק בבטון.
גם אם חיילי התקיפה הצליחו למצוא את דרכם דרך החוט,
הם מצאו לעתים קרובות שלארטילריה הייתה השפעה מועטה
על הבונקרים הגרמניים החפורים עמוק.
גם הגרמנים פעלו העתודות שלהם היטב.
הם שמרו על מספר מינימלי בלבד של גברים הנחוצים להחזיק מגזר,
תוך החזקת מספר גדול בהרבה של גברים בחזרה להגנת הקו השני שלהם,
מחוץ לטווח הארטילריה.
ברגע שהמטח הגיע לסיומו,
כוחות אלו נשלחו קדימה לצאת למתקפת נגד.
המתקפה הצליחה בדרך כלל,
כמספר החיילים התוקפים הוחמצו על ידי המקלעים.
ההפסדים והתנאים בפלנדריה ומערב צרפת היו מחרידים.
עם זאת, לאורך החזית האיטלקית, הם הגיעו לעומקים חדשים.
האיטלקים נכנסו למלחמה במאי 1915 לצד בעלות הברית.
רוב הלחימה היה אמור להיות מרוכז
לאורך נהר האיזונזו, שנמצאת בסלובניה של היום.
אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה,
הנהר באורך 60 מייל רץ מצפון לדרום ממש בתוך אוסטריה
לאורך גבולה עם איטליה בראש הים האדריאטי.
זה היה שטח קשה
כפי שהיה מאגף ליד הרים משני הצדדים.
החזית של 400 מייל הייתה הררית ונשלט על ידי האוסטרים,
שצפה את איטליה הזאת בסופו של דבר יכנס למלחמה.
הרמטכ"ל האיטלקי, לואיג'י קרדון,
שפטו את הסיכוי הטוב ביותר שלהם להצליח שכב בתקיפה על פני מישור החוף
מזרחית לקצה התחתון של האיזונזו.
עם זאת, הוא גם האמין כי הצבא האיטלקי
יכול לפגוע צפונה יותר ולעקוף את ההרים
משני צדי הנהר להגיע לנהר האוסטרו-הונגרי.
עם זאת, הוא ציפה למבצעים בגזרת איזונזו להיות רחוק מלהיות קל.
הוא גם היה מודע היטב שהנהר היה מועד להצפות,
החמיר בגלל שיא גשמים במהלך 1914 ו-18.
יהיו איזה 12 קרבות לאורך האיזונזו,
כל אלה או שהסתיים בקיפאון או באסון.
ב-1915 היו ארבעה קרבות לאורך האיזונזו.
למרות שהאיטלקים הייתה עליונות מספרית,
הכוחות האוסטרו-הונגריים כבש את רוב ההרים
משקיף על הנהר.
לפיכך, הם הסתפקו בהגנה
ולתת לאיטלקים לנסות ולעקור אותם ממקומם.
לקרדונה הייתה כל כוונה לתקוף בשלב זה
והיה בהתמדה בנה את כוחותיו בהתאם
לפני הכרזת המלחמה של איטליה.
עם זאת, האוסטרו-הונגרים ידע גם מה הוא הולך לעשות,
וכך גם היה להם זמן להתכונן.
הקרב הראשון על האיסון החל ב-23 ביוני,
אלא האיטלקים עשו את אותה טעות
כמפקדים בחזית המערבית,
שליחת חיל רגלים לתקוף הגנות מוכנות היטב
ללא תמיכה ארטילרית מספקת.
אחרי שבועיים של מריבות
שבו האיטלקים השיג רק רווחים קטנים,
הפיגוע בוטל.
עם זאת, ההפוגה הייתה אמורה להיות קצרה,
כמו הקרב השני על האיסונזו הושק ב-18 ביולי.
לפיכך, התבנית נקבעה.
במהלך הקרב שלאחר מכן, האיטלקים מעולם לא הצליחו
בחציית הנהר ומחזיק את הגדה הרחוקה,
שלא לדבר על ביצוע כל רווח טריטוריאלי רציני.
נפגעים מצטברים מהקרבות הרבים של האיסונזו
היו עצומים.
חצי מכל ההרוגים במלחמת איטליה סך של 600,000
סבלו לאורך האיזונזו.
ההפסדים האוסטרו-הונגרים לא היו בשום אופן, מכיוון שרבים היו בכל זאת גבוהים,
בסביבות 200,000,
מתוך סך כולל של כ-1.2 מיליון נפגעים.
תשע עשרה וחמש עשרה הסתיימו עם בעלות הברית מבצעים את נסיגתם מגליפולי.
במובנים רבים, האירוע הזה אפיינה את הונם לאורך 1915.
רווחים קטנים במחיר עצום בחיי גברים,
רק כדי להכריח אותו בחזרה לקווי ההתחלה שלהם.
עם זאת, לא הייתה אמורה להיות הפוגה.
בשנת 1916, הסבל היה אמור להימשך
השגת עומקים חדשים בסולם השחיטה.