Ki hihetné, az 1914-es franciaországi életet tekintve,
hogy az ország, egész Európával együtt,
meg akarta ütni az egyik a történelem legszörnyűbb tragédiái közül?
Igaz, hogy Elzász-Lotaringia még be nem gyógyult seb volt,
és hogy keserű gyűlölet volt a németektől,
még ismert Boche sértő nevén.
Azonban senki sem gondolta hogy lehetséges volt a háború.
Közel 45 évig béke volt.
Itt volt az idő a francia-orosz szövetségből,
és az Entente Cordiale felváltotta a régi rivalizálást Nagy-Britanniával.
A veszély azonban ott volt, Európa békéje fegyveres volt.
Vilmos császár Németországa II helyet akart a napon.
A párizsi tömeg betöltötte az Avenue du Bois-t.
Paris táncolt 1914 gyönyörű nyarán,
és egy szikra lángra lobbantott mindent.
Tizenkilenc tizenöt volt az első teljes év az első világháborúról.
A mozgás háborúja ez jellemző volt
a háború első heteiről elakadt
a lövészárokháború patthelyzetében.
Nyugat-Európában a németek jól felkészült pozíciókban helyezkedtek el,
gyakran veszi az értékes magaslatot.
Ez azt jelentette, hogy a franciák és brit szövetségeseik
meg kell támadnia ezeket a védelmeket ha a németek vereséget szenvednének.
A tizenkilenc tizenöt egy évnek számított csalódottság a szövetségesek számára,
ahogy hiába próbálkoztak hogy kikényszerítse az áttörést.
A konfliktus kiszélesedett,
a balszerencsés próbálkozással egy törökországi partraszálláskor a Dardanellákban
és Olaszország belépése a háborúba a szövetségesek oldalán.
Tizenkilenc tizenötben hadviselést is látni kellett új dimenziót kap,
brit városok bombázásával Zeppelin léghajók által
és a szövetségesek elleni támadások kezdete és semleges szállítás német tengeralattjárókkal,
egy olyan politika, amely végül magával hozza az Egyesült Államokat a háborúba.
Elkezdődött az év a Champagne-ban vívott harcokkal
és a nyugati front Artois szektoraiban.
Az ismételt próbálkozások ellenére kimozdítani őket,
a német védelem sokkal jobb volt,
jól előkészített géppuskaállásokkal
nagy terhet ró a francia támadókon.
A harc folytatódott február közepéig megszakadni.
Rövid csapás érte az átszervezést mielőtt a csata folytatódott volna.
Március közepére azonban az egész offenzívát leállították
a franciák miatt a német ellentámadások erejéig
és a siker állandó hiánya.
Pezsgő volt a színhely egy másik jelentős offenzíváról
később az évben.
Közben a háború új halálos fordulatot készült venni
abban, hogy civileket százakat hozott mérföldekről a harc szférájába.
január 19-én éjjel
indult a német haditengerészet az első Zeppelin léghajók
hogy megtámadják a brit szárazföldet.
Ez volt az első rajtaütés a sok közül
amely ütemben folytatódott körülbelül kettő havonta,
folytatásával párhuzamosan felderítő járőrök.
A német Admiralitás nagyon lelkes volt az eredményekért
és engedélyt kért London bombázására.
Ezt csak a császár adta meg
sorozatos razziák után francia bombázók német városokon.
1915. május 31-én
az első razzia London ellen hajtották végre,
heten meghaltak és 35-en megsebesültek.
A legsikeresebb Zeppelin raid Londonról az egész háború alatt
1915. szeptember 8-án volt.
Ez a razzia okozta több mint félmillió font kár,
szinte az egészet egy Zeppelinből, az LZ 13,
amelynek sikerült bombáznia London központját.
Az egyetlen rajtaütés okozta az anyagi kár több mint fele
más razziák okozták Nagy-Britannia ellen 1915-ben.
1915 hátralévő részében
a Zeppelinek gyakran portyáztak Londonban és büntetlenül.
A legtöbb géphez túl magasan repültek,
és amikor elfogták őket repülővel,
a használt lőszert akkoriban kevés hatása volt.
E büntetlenség ellenére a rajtaütések anyagi hatásai,
kivéve az LZ 13 sikerét, viszonylag csekély volt.
A navigáció nagyon primitív volt, és ahogy a háború előrehaladt,
az áramszünet brit alkalmazása még nehezebbé tette.
A bombacélzás korántsem volt pontos.
Becslések szerint hogy a bombáknak csak 10 százaléka
a Zeppelinekről leejtve célba találták.
Azonban a pszichológiai hatás ezekből a razziákból
elég volt ahhoz, hogy a britek lekötözzék 12 század a hazai védelemben.
Eközben a tengeren, a németek kinyilvánították szándékukat
hogy alávetettségre éheztesse Nagy-Britanniát a portjainak blokkolásával.
A németek azonban kiterjesztették blokádjukat a támadó hajók bevonásával
semleges zászlókat lobogtatva, beleértve az amerikai hajókat is.
Ami különösen undorító volt
voltak a támadások figyelmeztetés nélkül hajtották végre,
ami ellentétes volt a tenger elfogadott szabályaihoz.
Amerika semleges volt, és sokan voltak aki azt akarta, hogy ez így is maradjon.
Azonban május 7-én egy német U-boat elsüllyesztette a Lusitania Cunard vonalhajót,
több mint 1100 civilt öltek meg, köztük 128 amerikai.
A Lusitania május 1-jén hagyta el New Yorkot.
Ő volt az egyik leggyorsabb úszó,
és akár egy lekapcsolt kazánnal is a szén megőrzése érdekében,
még mindig le tudna futni egy tengeralattjárót.
Csakúgy, mint az utasa, húst vitt,
orvosi kellékek, réz, sajt, olaj és gépek,
de titokban rakodták is hadianyagokkal Nagy-Britanniának a háborúhoz.
Az utasok elrettentése érdekében a németek bejelentést tettek
a következő újságban Cunard reklámjára az utazásáról.
Ebben emlékeztették az olvasókat
hogy a Luzitaniát úgy tekintették jogos célpont a németek részéről.
A figyelmeztetéseket elvetették propagandafogásként,
és kihajózott.
Várja őt Írország partjainál U-20 volt,
akinek már a kapitánya hírnevet szerzett
figyelmeztetés nélküli támadásért.
Egyetlen torpedó csapott le Lusitaniára,
követendő egy titokzatos második robbanás következtében.
Elég volt elküldeni körülbelül 20 perc alatt az aljára
sok mentőcsónak előtt indítható.
Amikor hír a támadásról elérte az Egyesült Államokat,
felháborodás támadt és széles körű elítélés,
diplomáciai válságot eredményezve Németország és az Egyesült Államok között.
Bár a Lusitania elsüllyedése nem volt az oka
hogy Amerika végül hadat üzent Németországról 1917-ben,
minden bizonnyal jelentős szerepet játszott a közvélemény formálásában.
Nagy-Britanniában egyre több kritika érte a Királyi Haditengerészet
az északkeleti rajtaütést követően német felszíni hajók százada által.
A közvélemény és a politikai reakció Nagy-Britanniában felháborodását fejezte ki
hogy a német flotta olyan közel vitorlázhatna a brit partokhoz,
majd menjen tovább a part menti városok felé.
A rajtaütés sikerén felbuzdulva,
parancsnoka, Franz von Hipper admirális,
újabb razziát tervezett a következő hónapra.
Ő azonban elfogták a britek
január 24-én, 1915, a Dogger Bankban,
félúton Németország és Nagy-Britannia között.
A briteknek sikerült hogy elfogják a német vezeték nélküli forgalmat
egy rögzített kódkönyvnek köszönhetően.
Következésképpen David Beatty admirális útnak indult öt csatacirkálóval
találkozni ezzel a hárommal.
Felismerte, hogy túlerőben van, Hipper megpróbált menekülni,
hisz a brit csatacirkálóknak hogy viszonylag lassú legyen.
Azonban Beatty cirkálói észrevehetően gyorsabbak voltak
mint német társaik,
és hamarosan utolérték a portyázókat.
Azonban bár nagy brit siker valószínűnek tűnt,
Beattyt leküzdötte az aknáktól való félelem és egy hamis tengeralattjáró-észlelés,
úgy döntött, hogy felhagy a támadással, lehetővé téve Hipper századának megszökését.
Márciusban, Nagy-Britannia blokád alá vette a német kikötőket.
Bár időbe telne,
sikeresebbnek kellett bizonyulnia mint a német próbálkozások hasonló fellépésre.
Valóban, a brit blokád fontos szerepet játszott
a németek kényszerítésében fegyverszünetet kérni 1918-ban.
Addigra az ország kifogytak a nyersanyagok,
és a civilek táplálékkeresésre kényszerültek a szeméten keresztül élelmet keresve.
A tengeralattjáró fenyegetés leküzdése érdekében,
egy új típus fegyveres kereskedőt próbáltak ki.
Az elülső fedélzeten fegyver volt elhelyezve,
amit gyorsan el lehetett készíteni amint felbukkant egy tengeralattjáró támadásra.
Bár a harcok mentén a nyugati front holtpontra jutott,
a keleti háború jól ment Németországnak.
Sikerük nyomán Tannenbaumban előző évben,
kérdezték egyesek hogy az oroszok felépülhetnek-e
akkora volt a veszteségük.
Január végén a két fél ismét összecsapott Bournemouthban,
Varsótól nyugatra a mai Lengyelországban.
A csata határozatlan volt,
bár az oroszok további 50 000 embert vesztett.
Ez volt az első alkalom is hogy a németek gázt használtak,
bár a fagyos hőmérséklet azt jelentette, hogy a gáz nem tud elpárologni.
A BolimC3w volt az előfutár a Szíriai-tavak második csatájához,
aminek az volt a célja hogy kikényszerítsék Oroszország vereségét
és így fejezze be a háborút az orosz fronton.
Téli csataként is ismert
mert kinyílt heves hóvihar idején.
A második csata az asszír-tavaknál Paul von Hindenburg fogant meg
kétirányú döntő lökésre Oroszország ellen
az osztrák és a német hadsereg.
A tervet jóváhagyták Erich Falkenhayn német vezérkari főnöktől,
ha kelletlenül is,
ahogy hitte azt a nyugati győzelmet Németország kezében volt.
A csata heves hóviharban kezdődött, de egy héten belül
a németek csaknem 70 mérföldet haladtak előre az orosz déli szárny ellen.
Ahogy visszaestek, az oroszokat északról támadták meg.
Ezúttal a jobb szárnyuk ellen.
Az elkeseredett harcokban az oroszok harcoltak le a német bekerítésről
lehetővé téve sokak elmenekülését.
Még mindig 56 000 áldozatot szenvedtek és még sokan fogságba estek.
Azért, hogy megkönnyebbülést hozzunk a nehéz helyzetben lévő oroszoknak,
a britek kidolgoztak egy tervet célja, hogy Törökországot kiüsse a háborúból
és engedélyezze az ellátást Oroszország fekete-tengeri kikötőiig.
A terv, az ötletelés a brit First Sea Lord
Winston Churchill Admiralitás,
az volt, hogy kétéltű támadást hajtson végre a Dardanellákon és Gallipolin.
Kezdetben megfogant mint teljesen haditengerészeti ügy,
amelyben a török ​​várak amely a keskeny szorosokat szegélyezte
behódolásba bombáznák nagy hajóhaddal.
Ezt hamarosan irreálisnak ismerték fel, nem utolsósorban a haditengerészeti tüzérség miatt
elérése nem várható el a szükséges meredek pálya
az erődök kiütéséhez szükséges.
Még akkor is, ha a haditengerészeti bombázás sikeres volt,
szárazföldi csapatok hiánya megakadályozta volna a briteket
attól, hogy megszerezzék a partvonalak uralmát,
hiányában pedig készletek a partról,
a haditengerészeti flottának vissza kellett volna térnie haza tankolni és készleteket feltölteni.
Ennek ellenére Churchill terve hivatalosan jóváhagyta a hadikabinet
1915 január végén.
A brit hadügyminiszter, Lord Kitchener,
elrendelte, hogy az egyetlen elérhető hadosztály a gyalogságot készenlétbe kell helyezni
ha a haditengerészeti törekvés sikeresnek bizonyuljon.
Február 19-én kezdődött a támadás.
hanem a kombinált brit és a francia erők hatástalannak bizonyultak
az arcba egy hatékony török ​​védelmi rendszerről
és szegény szövetséges tüzérség.
Miközben a szövetségesek nem vették észre
az volt, hogy nagy károkat okoztak
és a török ​​védők lőszerhiányban is szenvedtek.
Azonban ahelyett, hogy felmondja a sikertelen próbálkozás,
a brit és a francia kormány úgy döntött, hogy előrenyomul
kombinált haditengerészettel és szárazföldi expedíció,
az egész vezetendő Lord Kitchener egykori pártfogoltja,
az újonnan kinevezett Sir Ian Hamilton.
Hamilton haderőt kapott 75 000 emberből
és egy további 18 000 francia gyarmati katona,
több mint 84 000 török ​​katona áll szemben
egy kirendelt német tiszt vezetésével, Liman von Sanders.
Kezdetben csak 20 000 embere volt és korlátozott lőszer.
Szervezési nehézségekkel párosulva,
attól tartott hogy az inváziós kísérlet sikerülni fog.
Nem kellett azonban félnie, hogy Hamilton egyformán örökölte,
ha nem is szervezetlenebb működés.
A bizonytalanságtól eltekintve mit vártak tőle,
az udvarias Hamilton személyzet nélkül indult el Angliából
és a távolléttel tájékozott intelligencia
a török ​​védelemről.
Ebben az esetben a leszállások megtörténtek két helyszínen 1915. április 25-én
Cape Helles és Ari Burnu, amelyet hamarosan Anzac Cove névre kereszteltek.
Ezeket Hamilton választotta ki
azon az alapon, hogy elfogásuk értékelné az előrehaladást
a szövetséges harci flottának a szorosok mentén.
Harmincötezer ember a Helles-foknál landolt
a félsziget déli csücskén, öt helyszínen.
Tovább az Égei-tenger partja mentén,
az ausztrál 17 000 embere és az új-zélandi hadtest, az Anzacs,
Ari Burnu és Gaba Tepe partra szálltak.
Ahogy a védők továbbra is meg kellett szervezni magukat,
egyetlen hadosztály volt minden, ami elérhető volt
hogy visszatartsák a szövetségeseket.
Hátrányuk ellenére,
a törökök feltűnően jól szerepeltek a 35 000 katona visszatartásában
az inváziós haderőtől a Helles-fokon.
Az öt leszállóhely közül
ketten jöttek erős török ​​géppuskatűz alatt.
A maradék három helyszín gyorsan biztosították,
hanem határozatlanság a parancsnoki láncban azt jelentette, hogy az előnyt nem használták ki.
Anzacsok sokkal jobban jártak,
miután megtalálta az egész landolásukat ellenkezés nélkül.
Teljes mértékben kihasználták
a magasba lökéssel amely az egész félszigetre nézett.
Azonban egy határozott török ​​védelmi erő,
sietve összeállította Kemal ezredes megállította az Anzac előrenyomulását,
végül visszakényszeríti őket a strandokhoz a nap végére.
A szövetséges pozíció április 25-ig
nem volt olyan biztató.
Bár sikerült leszállást elérni,
bármilyen további előrelépés nem volt lehetséges.
A török ​​csapatok gyorsan körülvették a szövetséges haderő és ezen felül,
a partfejek feletti magasságok voltak.
Hamilton ereje kevésnek találta magát a szükséges lőszert,
tovább rontotta a követelmény hogy takarékosan használja a tüzérségét.
Mégis a török ​​haderő hasonlóképpen képtelen volt előrelépni,
nehéznek találni hogy meglökje Hamilton szilárdan megrögzött embereit
vissza a tengerbe.
Patthelyzet alakult ki,
a különösen kellemetlenekkel együtt lövészárok-hadviselés formája
hasonló a tapasztalthoz a nyugati fronton.
Hamilton összességében súlyos veszteségei voltak.
Haderejének egyharmadáig veszteségeket szenvedett.
Ezért erősítést kért a londoni Kitchenertől.
Ez utóbbi végül arra kötelezte,
de nem anélkül, hogy előbb kritika záporával kell szembenéznie
brit és francia parancsnokoktól a nyugati fronton,
ragaszkodott ahhoz, hogy a tartalékokat nem lehet kímélni.
Végül megerősítette a 12 hadosztályt.
Hamilton következő lépése 1915. augusztus 6-án érkezett,
további partraszállással a Suvla-öbölben.
A cél az összekapcsolódás volt az Anzacokkal az Anzac Cove-ban
és végigsöpörni a félszigeten.
Egy időben, a Helles-i és Anzac Cove-i erők
ki kellett törniük és csatlakozzon az új leszállóerőhöz.
Mindkét további támadás megtervezésekor
Hamiltont a kötözés foglalkoztatta minél több török ​​csapat
garantálni a sikert a Suvla-öbölben történt friss partra.
Közben török ​​erősítés továbbra is megérkezik a félszigetre,
végül 14 hadosztályra épült.
A leszállás 10 órakor kezdődött. augusztus 6-án este.
Húszezer katona száll partra a Suvla-öbölben,
gyakorlatilag török ​​ellenzék nélkül nekik mesterlövésztűztől.
A brit csapatok maradéka sikeresen leszálltak
a következő reggel,
bár az öböl mentén különböző helyeken a felderítés kudarcai miatt.
Késések az előrenyomásban megengedettek a törökök erősítést vonjanak be,
arra kényszerítve a szövetségeseket vissza a partjaikhoz.
A veszteségek előre láthatóan súlyosak voltak.
A szövetségesek szenvedtek körülbelül 18 000 áldozat
a Suvla-öbölnél és az Anzac-öbölnél, plusz további 3500 a Hellesben.
A törökök 18 000 áldozatot szenvedtek az Anzac Cove-ban
és bármit 9-től 20 000-ig a Suvla-öbölben.
Ismét egy állam lövészárok-háború indult Suvlából.
Megpróbál kapcsolódni az erőkkel a Helles-nél és az Anzac Cove-nál is megbukott.
– kérdezte Hamilton további 95 000 erősítés
a brit hadügyminisztertől, de kérését elutasították.
Nyomásszereléssel Franciaországban és új támadás Szalonikánál
tervezés alatt, nem állt rendelkezésre erősítés.
Az egyetlen lehetőség az evakuálás volt,
maga Kitchener által támogatott döntés a régió vizsgálatát követően.
A brit kormány, több hétig tartó erőlködés után,
végül engedélyezte az evakuálást december 7-én.
Sajnos ebben a szakaszban erős hóvihar támadt,
veszélyessé téve egy ilyen műveletet.
Azonban, 105 000 ember evakuálása
és 300 ágyú az Anzac Cove-ból és a Suvla-öbölből
10-től sikeresen lebonyolították 1915. december 20-ig.
35 000 ember evakuálása Hellészből december végétől hajtották végre
1916. január 9-ig.
Az evakuálási művelet könnyen a legsikeresebb elem volt
a teljes kampányból, alig szenvedett áldozatot.
Alapos erőfeszítéseket tettek a megtévesztésre a 100 000 figyelő török ​​csapat
hinni hogy a szövetséges csapatok mozgása
nem minősült visszavonásnak.
Négyszáznyolcvanezer A szövetséges csapatok részt vettek
a gallipoli kampányban.
Ebből a számból 252 000 volt az áldozat, beleértve a 48 000 halálos áldozatot.
Török áldozatok 250 000-re becsülték,
ebből legalább 65 000 halálos áldozatnak hitték.
1915 tavaszán
a figyelem visszafordult a nyugati frontra.
A Neuve Chapelle-ben, az északnyugat-franciaországi Lille-től nyugatra,
a németek kis kiugrót tartottak.
március 10-én,
a brit és a francia haderő támadást indított a kiugró csökkentése érdekében.
A támadás vezetése Douglas Haig első hadserege volt.
Megkezdődött a támadás tüzérségi lövedékkel
ami 35 percig tartott.
Háromszáznegyvenkét fegyver lecsapott a németekre
egy 2000 yardos vonalon,
felderítő repülőgépekkel támogatva és a Royal Flying Corps.
A vízlépcső alatt, újabb lövedékeket lőttek ki
mint az egész búr háborúban.
Kijózanító tükörkép a hadviselés átalakulásáról
15 év leforgása alatt.
Négy hadosztály 40 000 embert követtek el
három kilométeres front mentén.
A gyalogság magára talált gyakran kézi harcba zárva,
de a kezdeti fejlődés gyors volt.
A brit expedíciós haderő azon kapta magát, hogy gyorsan áttör
a német vonal egy szakasza, egyetlen hadosztály által biztosított,
egy koronahercegi csoport a hatodik hadsereg rangsorában Neuve Chapelle faluban.
Elvitték mindössze négy óra, hogy biztosítsák a falut.
Miután valódi nyereséget ért el, a falu elfoglalása,
ellátási és kommunikációs problémák elkezdte csapni Haig csapatait.
Rupprecht elküldte a tartalékokat Neuve Chapelle-be,
ellentámadás megindítása március 12-én.
A britek ennek ellenére sikerült megtartani nyereségüket
mintegy két kilométernyi föld eredetileg 1914 októberében veszett el.
További haladás U-boat falu felé,
ami volt a francia cél, lehetetlennek bizonyult.
A mintegy 1000 katona közül, akik megtámadtak egy bázist, egyik sem élte túl.
A támadást ennek megfelelően leállították március 13-án.
Szövetségesek áldozatai a csata során 11 200 volt.
Veszteségek a német hatodik hadsereg között nagyjából hasonlóak voltak.
Bár 1200 német katona brit fogságba is került.
Sir John French, a BEF főparancsnoka,
részben a hiányt okolják tüzérségi lövedékek
sikertelensége miatt túl a kezdeti előlegen.
Shell gyártás Nagy-Britanniában nem tudott lépést tartani az igényekkel
arról, hogy mi lesz egy hosszú háború.
A beavatkozást követően Lord Northcliffe, Daily Mail,
új hadászati ​​minisztérium David Lloyd George vezetésével jött létre.
A franciák úgy döntöttek, hogy a BEF nagyobb mennyiséget kell felhalmozni
kagylók a jövőben.
Az időtartam meghosszabbításában azonban az ilyen bombázásokról,
a meglepetés létfontosságú eleme, létfontosságú az ilyen támadásokhoz, elveszett,
adva a németeknek értékes plusz időt a felkészüléshez.
A kudarc után a szövetségesek támadásáról Neuve Chapelle-nél,
a németeken volt a támadás sora.
Ezúttal Ypres Belgiumban.
A németé volt egyetlen nagyobb támadás a nyugati fronton
1915-ben,
mivel erőfeszítéseiket koncentrálták az oroszok legyőzéséről.
Valójában az offenzíva fő célja az volt, hogy elterelje a szövetségesek figyelmét
távol kelettől.
A második legjobb offenzíva már ismert és általában emlékeznek rá
az első használat megjelöléseként gáz a nyugati fronton.
Bár minimális hatásokkal vezették be az orosz keleti fronton
Bournemouthban a németek az év elején,
hatása a második Ypres alatt megdöbbentően hatásos volt,
annak ellenére, hogy használata ütközött a Hágai ​​Egyezménnyel,
amely betiltotta a gázháborút.
Ötezerhétszáz kannát 168 tonna klórgázt tartalmaz
22-én naplementekor szabadult fel áprilisban francia, algériai,
és a területi hadosztály csapatai,
egy rövid előzetes bombázást követően 17 hüvelykes kagylókkal.
Zöldessárga ködfátyol
végiggurulni lehetett a német frontról
a francia pozíciókra.
A megrémült szövetséges csapatok pánikszerűen Ypres felé menekült.
A nehéz gáz leülepedt és eltömődött az árkok, ahol összegyűlt.
Négy mérföldnyi árokvonalat lefedve, a gáz körülbelül 10 000 katonát érintett,
akiknek a fele tíz percen belül meghalt a frontvonalat elérő gázról.
A halált fulladás okozta.
Akik éltek, átmenetileg megvakultak és zavartan megbotlott,
erősen köhög.
Kétezer ilyen csapat hadifogságba estek.
A két előrenyomuló német hadtest, primitív légzőkészüléket visel,
óvatosan lépegetett tiszta hét kilométeres résen keresztül
a szövetséges vonalakban.
A támadás tervezése során tartalékokat nem tartottak szükségesnek.
A német parancsnokság elképzelhetetlennek tartotta
hogy jelentős áttörés lehetne elérni.
Valóban, német parancsnokok teljesen meglepett
a támadás sikerénél.
Következésképpen a tényleges áttörés nem használták ki maradéktalanul.
Három kilométer előrehaladása után a szövetséges vonalakban,
a németek jégeső alatt megálltak egy sebtében előkészített ellentámadásról
a brit második hadsereg.
Még így is a magaslat elvesztése északon
jelentősen legyengült a szövetséges pozíciót.
A németek kiadtak egy második adagot klórgázt két nappal később
április 24-én,
ezúttal a kanadai csapatok ellen irányultak Yprestől északkeletre található,
és ismét előszó éles tüzérségi bombázással.
A német csapatok ismét teret hódítottak a védtelen kanadai csapatok ellen.
Bár a harc heves volt,
messze délre terjed a 60. domb nevű területre.
A gázháború azonban veszít hatásából
mivel viszonylag könnyű volt csapatokat vinni a klórgáz hatásairól
ahol megmutatja nekik az egyszerű alapokat.
Ennek eredményeként az előrenyomuló német gyalogság súlyos veszteségeket szenvedett el
az ezt követő heves küzdelemben.
Smith-Dorrien tábornok két és fél mérföldes kivonást javasolt
közel Ypreshez.
Úgy érezte, semmi rövid egy nagyszabású ellentámadásról
elindította a német csapatokat vissza eredeti helyzetükbe.
Az ötlet nem kapott jó fogadtatást a főparancsnok által
a brit expedíciós haderőtől, Sir John French,
aki gyakorlatilag elvetette a javaslatot visszaküldve Angliába.
Ironikus módon Smith-Dorrien cseréje, Herbert Plumer tábornok,
is ajánlott általános kivonulás a franciákhoz.
A javaslatot elfogadták.
Május 24-én súlyos német támadás kényszerítette a szövetségesek további kivonulását.
Azonban a németek is fogytak készletekről és munkaerőről,
és így kötelesek voltak hogy leállítsa az offenzívát.
Ehelyett a dörömböléshez folyamodtak az ősi város tüzérséggel
törmelékké alakítani.
Ennek ellenére a német támadás jelentősen csökkent
akkora, mint a szövetséges kiugró.
A legmagasabb talaj elveszett,
és nem volt több három mérföldnél és öt mérföld mélyen.
Veszteségek a második ypres-i csata során 69 000 szövetséges katonára becsülték,
35 000 német katona ellen.
Ezúttal a számbeli különbség klórgáz használatával magyarázták,
hanem Belgiumban való használata csak tovább terheli
Németország amúgy is törékeny kapcsolatairól a még semleges Egyesült Államokkal.
Ezentúl mindkét fél használt gázt vegyes sikerrel.
A britek használtak először gázt a loosi csata alatt,
amely május elején kezdődött
miközben még folyt a harc Franciaország északi részén.
Mindez egy szélesebb körű offenzíva része az Artois régióban
brit és francia erők által.
Joseph francia főparancsnok
és brit parancsnokok számszerű fölényre támaszkodott,
néha akár három-egy szívességet is a franciáké, hogy legyőzzék a németeket.
Azonban támadások Vimy Ridge ellen Arras közelében nem jártak sikerrel.
A Loos offenzíva szeptember 25-én kezdődött,
négynapos tüzérségi bombázást követően amelyben 250 000 lövedéket lőttek ki.
Ezt azonban kudarcnak minősítették mivel a német védelmet sértetlennek találták,
szóval lemondták szeptember 28-án.
Douglas Haig komoly aggodalmai ellenére
a brit parancsnok, hat hadosztályt követett el a támadásban.
Nem aggódott markáns hiányról
elérhető kagylókban, és csapatainak fáradt állapota,
akik fáradtságtól szenvedtek.
Ő is aggódott a nehéz terep természetétől
ezt át kellene lépni.
Ezekkel az aggályokkal szemben azonban
volt a valóság, amit a britek hatalmas számbeli fölénynek örvendett
német ellenzékük ellen Loosnál helyenként hét az egy.
Egyszer az előzetes tüzérség a bombázás befejeződött,
Haig harci tervei előírták a kiadást 5100 palack klórgáz,
140 tonnának felel meg.
A felhasznált gáz mennyiségét tervezték hogy teljesen leküzdjük a primitív állapotot
német gázálarc design akkoriban használatban volt.
Sajnos a gázkibocsátás nem aratott nagy sikert.
Helyenként a szél fújta a gázt vissza a brit lövészárkokba,
ami 2632 brit gázveszteséget okozott, bár csak heten haltak meg.
Néhány napos szórványos harcok után
végül a britek voltak kénytelen elvonulást rendelni.
Ez a csata alatt volt hogy Rudyard Kipling fia, John
elveszett, meggyilkoltnak hitték.
Az, hogy eltűntként szerepelt keresztes hadjáratot indítottak el szüleitől
hogy megtalálja a holttestét és temesse el rendesen,
de sikertelenül.
A gyászukat csak a teher kiemelésére szolgált
ezt elviselték több ezer szülő által
országszerte.
A loosi támadást megújították a britek október 13-án,
további súlyos veszteségek esetén,
rossz időjárással kombinálva okozta az offenzíva leállítását.
A csata során, a britek 50 000 áldozatot szenvedtek.
Német áldozatok jóval alacsonyabbra becsülték
körülbelül a fele a brit teljes számnak.
A brit loosi kudarc hozzájárult Sir John French leváltására
főparancsnokként Douglas Haig 1915 végén.
Máshol a francia haladás a Champagne-ösvény mentén az elején
a korai sikerek ellenére korlátozott volt.
Amikor a szövetségesek elkezdtek partra szállni, a németek túlságosan beleásták magukat.
Túl gyakran, a tüzérségi gátak kudarcot vallottak
hogy levágja a szögesdrót mezőket amely a német lövészárkok előtt hevert.
Valamint német géppuskák általában jól helyezkedtek el
ami kis erődítménynek számított betonnal megerősítve.
Még ha a rohamcsapatoknak sikerült is megtalálni az utat a vezetéken keresztül,
gyakran találtak hogy a tüzérségnek kevés hatása volt
a mélyre ásott német bunkereken.
A németek is rendeztek tartalékaikat jól.
Csak minimális számot tartottak be a szektor megtartásához szükséges férfiak,
miközben sokkal nagyobb számú férfit tartanak kézben vissza a második vonalbeli védelmükbe,
a tüzérség hatótávolságán kívül.
Amint a vízlépcső véget ért,
ezeket az erőket küldték előre hogy ellentámadást indítson.
A támadás általában sikeres volt,
mint a támadó csapatok száma leverték őket a géppuskák.
Flandria veszteségei és állapotai és Nyugat-Franciaország ijesztő volt.
Az olasz front mentén azonban új mélységekbe jutottak.
Az olaszok beszálltak a háborúba 1915 májusában a szövetségesek oldalán.
A legtöbb harc koncentrálni kellett
az Isonzo folyó mentén, amely a mai Szlovéniában található.
Az első világháború idején azonban
a 60 mérföld hosszú folyó északról délre futott éppen Ausztrián belül
az olaszországi határ mentén az Adriai-tenger csúcsán.
Nehéz terep volt
ahogy oldalt volt hegyek mellett mindkét oldalon.
A 400 mérföldes front hegyes volt és az osztrákok uralják,
aki előre számított arra, hogy Olaszország végül beszáll a háborúba.
Az olasz kabinetfőnök, Luigi Cardone
úgy ítélték meg, hogy a legjobb esélyük van a sikerre támadásban feküdt a parti síkságon keresztül
az Isonzó alsó végétől keletre.
Azonban ő is hitt hogy az olasz hadsereg
északabbra csaphat le és megkerülik a hegyeket
a folyó két oldalán hogy jöjjön az Osztrák-Magyar folyóhoz.
Ő azonban műtétekre számított az Isonzo szektorban messze nem lesz könnyű.
Ő is nagyon tisztában volt vele hogy a folyó hajlamos volt az áradásra,
rontotta a rekord csapadék 1914 és '18 folyamán.
12 csata lesz az Isonzó mentén,
amelyek mindegyike vagy patthelyzettel vagy katasztrófával végződött.
1915-ben négy ütközet volt az Isonzó mentén.
Bár az olaszok számbeli fölényben volt,
az osztrák-magyar haderő elfoglalta a hegyek nagy részét
kilátással a folyóra.
Így megelégedtek a védekezéssel
és hadd próbálkozzanak az olaszok és kimozdítja őket.
Cardonának minden szándéka megvolt ezen a ponton támadni
és folyamatosan ennek megfelelően építette fel erőit
Olaszország hadüzenete előtt.
Az osztrák-magyarok azonban azt is tudta, mit fog tenni,
és így volt idejük a felkészülésre is.
Az első isonzói csata június 23-án kezdődött,
hanem az olaszok ugyanazt a hibát követték el
mint parancsnokok a nyugati fronton,
gyalogságot küld hogy megtámadják a jól felkészült védelmet
kellő tüzérségi támogatás nélkül.
Két hét harc után
amelyben az olaszok csak kis nyereséget ért el,
a támadást leállították.
A haladéknak azonban rövidnek kellett lennie,
mint a második isonzói csata július 18-án indult.
Így beállt a minta.
Az ezt követő csata során az olaszoknak soha nem sikerült
a folyón való átkelésben és tartva a túlsó partot,
készítéséről nem is beszélve bármilyen komoly területi nyereség.
Halmozott áldozatok az isonzói csaták közül
hatalmasak voltak.
Az olasz háború teljes áldozatának fele összesen 600.000
szenvedtek az Isonzó mentén.
Az osztrák-magyar veszteségek semmiképpen sem voltak, mivel ezek száma mégis magas volt,
200.000 körül,
az összesített összegből mintegy 1,2 millió áldozattal.
Tizenkilenc tizenöt a szövetségesekkel ért véget kivonulnak Gallipoliból.
Sok szempontból az az esemény egész 1915-ben jellemezték vagyonukat.
Kis nyereség óriási költségekkel jár a férfiak életében,
csak vissza kell kényszeríteni a rajtvonalukra.
Nem volt azonban haladék.
1916-ban a szenvedés tovább folytatódott
új mélységek elérése a vágás mértékében.