Tko bi mogao vjerovati, gledajući život u Francuskoj 1914.
da je zemlja, zajedno s cijelom Europom,
spremao se pogoditi jedan od najstrašnijih tragedija u povijesti?
Istina je da Alsace-Lorraine bila još uvijek nezacijeljena rana,
i da je bilo ljute mržnje od Nijemaca,
još poznat pogrdnim imenom Boche.
Međutim, nitko nije razmišljao da je rat bio moguć.
Bio je mir gotovo 45 godina.
Bilo je vrijeme francusko-ruskog saveza,
i Entente Cordiale zamijenio staro rivalstvo s Britanijom.
Međutim, opasnost je postojala, Europski mir bio je oružani mir.
Njemačka cara Wilhelma II želio mjesto na suncu.
Pariška publika ispunio Avenue du Bois.
Paris je plesala u prekrasnom ljetu 1914.
a iskra je sve zapalila.
Tisuću devetsto petnaesta bila je prva puna godina Prvog svjetskog rata.
Rat kretanja to je bila značajka
prvih tjedana rata zaglibio
u zastoju rovovske borbe.
U zapadnoj Europi Nijemci smjestio se na dobro pripremljene pozicije,
često uzimajući vrijedno uzvišenje.
Značilo je da Francuzi i njihovi britanski saveznici
bi morali napasti ove obrane ako bi Nijemci bili poraženi.
Tisuću devetsto petnaest trebala je biti godina frustracija za saveznike,
kako su uzalud pokušavali forsirati proboj.
Došlo je i do širenja sukoba,
uz zlosretni pokušaj pri iskrcavanju u Turskoj u Dardanelima
i ulazak Italije ušao u rat na strani saveznika.
Tisuću devetsto petnaest također je trebalo vidjeti ratovanje dobiti novu dimenziju,
s bombardiranjem britanskih gradova zračnim brodovima Zeppelin
i početak napada na savezničke i neutralna plovidba njemačkim podmornicama,
politika koja bi na kraju donijela Sjedinjene Države u rat.
Godina je počela s borbama u Champagnei
i Artois sektorima Zapadne fronte.
Unatoč opetovanim pokušajima da ih otjeram,
njemačka obrana bila je daleko nadmoćnija,
s dobro pripremljenim mitraljeskim položajima
uzimajući težak danak na francuske napadače.
Borbe su se nastavile prekinuti do sredine veljače.
Bio je to kratak udarac za reorganizaciju prije nego što je bitka nastavljena.
Međutim, do sredine ožujka, cijela je ofenziva bila prekinuta
od strane Francuza dužni na snagu njemačkih protunapada
i stalni nedostatak uspjeha.
Šampanjac je trebao biti scena još jedne velike ofenzive
kasnije tijekom godine.
U međuvremenu, rat spremao se novi smrtonosni zaokret
u tome što je doveo stotine civila miljama daleko u sferu borbe.
U noći 19. siječnja god.
porinula je njemačka mornarica prvi zračni brodovi Zeppelin
da napadnu britansko kopno.
Ovo je bila prva od mnogih racija
koji se nastavio brzinom oko dva mjesečno,
paralelno s nastavkom izvidničke patrole.
Njemački admiralitet bio je vrlo oduševljen rezultatima
i tražio dopuštenje da bombardira London.
To je odobrio samo Kaiser
nakon niza prepada od strane francuskih bombardera na njemačke gradove.
Dana 31. svibnja 1915. god.
prvi pohod izvršena je protiv Londona,
ubivši sedam i ranivši 35.
Najuspješniji pohod Zeppelina na London u cijelom ratu
bio je 8. rujna 1915. godine.
Ovaj prepad izazvao je više od pola milijuna funti štete,
skoro sve iz jednog Zeppelina, LZ 13,
koja je uspjela bombardirati središnji London.
Jedini napad izazvao je više od polovine materijalne štete
uzrokovane drugim racijama protiv Britanije 1915.
Tijekom ostatka 1915.
Zeppelini su često napadali London i nekažnjeno.
Letjeli su previsoko za većinu aviona,
a kad su presretnuti zrakoplovom,
streljiva u upotrebi u to vrijeme imalo malo učinka.
Unatoč ovoj nekažnjivosti, materijalni učinak racija,
s izuzetkom uspjeha LZ 13, bila relativno mala.
Navigacija je bila vrlo primitivna, i kako je rat napredovao,
britanska uporaba zamračenja učinilo još težim.
Nišanjenje bombe bilo je daleko od preciznog.
Procjenjuje se da samo 10 posto bombi
ispušteni iz Zeppelina pogodili su svoju metu.
Međutim, psihološki utjecaj ovih racija
bilo dovoljno da natjera Britance da se vežu 12 eskadrona na domobrani.
U međuvremenu, na moru, Nijemci su objavili svoju namjeru
izgladnjivati ​​Britaniju na pokornost blokiranjem njezinih luka.
Međutim, Nijemci su produžili njihova blokada uključiti napadačke brodove
vijorenje neutralnih zastava, uključujući američka plovila.
Što je bilo posebno gnusno
bili su napadi izvršene su bez upozorenja,
što je bilo suprotno prihvaćenim pravilima mora.
Amerika je bila neutralna i bilo ih je mnogo koji su htjeli da tako i ostane.
Međutim, 7. svibnja njemačka podmornica potopljen brod Cunard Lusitania,
ubivši preko 1100 civila, uključujući 128 Amerikanaca.
Luzitanija je napustio New York 1. svibnja.
Bila je jedan od najbržih plovećih brodova,
pa čak i s jednim ugašenim kotlom kako bi se sačuvao ugljen,
još uvijek je mogla pobjeći podmornici.
Kao i njen putnik, nosila je meso,
medicinske potrepštine, bakar, sir, ulje i strojevi,
ali se i ona potajice ukrcavala sa streljivom za Britaniju za rat.
Kako bismo pokušali odvratiti putnike, Nijemci su stavili najavu
u sljedećim novinama na Cunardovu reklamu za njezino putovanje.
U njemu su podsjetili čitatelje
da se Luzitanija smatrala legitiman cilj Nijemaca.
Upozorenja su odbačena kao propagandni trik,
i ona je isplovila.
Čekajući je na obali Irske bio je U-20,
čiji je kapetan već stekao ugled
za napad bez upozorenja.
Jedan torpedo pogodio je Luzitaniju,
koje treba slijediti tajanstvenom drugom eksplozijom.
Bilo je dovoljno poslati ga do dna za oko 20 minuta
prije mnogih čamaca za spašavanje mogao biti pokrenut.
Kad su vijesti o napadu stigao do Sjedinjenih Država,
bilo je bijesa i široku osudu,
što je rezultiralo diplomatskom krizom između Njemačke i Sjedinjenih Država.
Iako je potonuće Lusitanije nije bio razlog
da je Amerika na kraju objavila rat u Njemačkoj 1917.
sigurno je odigrao značajnu ulogu u pomaganju oblikovanja javnog mnijenja.
U Britaniji je bilo sve više kritika Kraljevske mornarice
nakon pohoda na sjeveroistok od strane eskadre njemačkih površinskih brodova.
Javnost i politička reakcija u Britaniji izrazio bijes
da je njemačka flota mogao ploviti tako blizu britanske obale,
a zatim nastaviti granatirati obalne gradove.
Ohrabren uspjehom napada,
njezin zapovjednik, admiral Franz von Hipper,
planirao još jedan napad za sljedeći mjesec.
Bio je, međutim, presreli Britanci
24. siječnja, 1915., u Dogger banci,
na pola puta između Njemačke i Britanije.
Britanci su uspjeli za presretanje njemačkog bežičnog prometa
zahvaljujući snimljenom šifrarniku.
Slijedom toga, admiral David Beatty isplovio s pet bojnih krstaša
upoznati ovu trojicu.
Shvativši da je brojčano nadjačan, Hipper je pokušao pobjeći,
vjerujući britanski bojni krstaši biti relativno spor.
Međutim, Beattyjeve krstarice bili znatno brži
nego njihovi njemački kolege,
i ubrzo su sustigli pljačkaše.
Međutim, iako činilo se vjerojatnim veliki britanski uspjeh,
Beattyja obuzima strah od mina i lažno viđenje podmornice,
odlučio odustati od napada, omogućivši Hipperovoj eskadrili da pobjegne.
U ožujku, Britanija je počela blokadu njemačkih luka.
Iako bi trebalo vremena,
trebalo se pokazati uspješnijom nego njemački pokušaji sličnog djelovanja.
Doista, britanska blokada igrao važnu ulogu
u forsiranju Nijemaca tražiti primirje 1918.
Do tada, zemlja ostao bez sirovina,
a civili su bili prisiljeni tražiti hranu kroz smeće u potrazi za hranom.
Kako bismo pomogli u borbi protiv prijetnje podmornica,
novi tip naoružanog trgovca iskušano je.
Pištolj je bio smješten na prednjoj palubi,
koji bi se mogao brzo pripremiti čim je podmornica izronila da napadne.
Iako je borba uz Zapadna fronta je došla u pat poziciju,
rat na istoku dobro je išlo za Njemačku.
Prateći njihov uspjeh u Tannenbaumu godinu prije,
neki upitani da li bi se Rusi mogli oporaviti
tako su veliki bili njihovi gubici.
Krajem siječnja dvije strane ponovno se sukobio kod Bournemoutha,
zapadno od Varšave u današnjoj Poljskoj.
Bitka je bila neodlučna,
iako su Rusi izgubio još 50.000 ljudi.
Bilo je to i prvi put da su Nijemci koristili plin,
iako su temperature smrzavanja značilo da plin ne može ispariti.
BolimC3w je bio prethodnik do druge bitke kod sirijskih jezera,
koji je bio namijenjen iznuditi poraz Rusije
i tako završiti rat na ruskom frontu.
Također poznat kao Zimska bitka
jer se otvorilo za vrijeme jake mećave.
Druga bitka kod Asirskih jezera zamislio je Paul von Hindenburg
za dvostruki odlučujući pritisak protiv Rusije
od strane austrijske i njemačke vojske.
Plan je sankcioniran njemački načelnik stožera Erich Falkenhayn,
iako nevoljko,
kao što je vjerovao da pobjeda na Zapadu bila na dohvat ruke Njemačke.
Bitka je započela u žestokoj snježnoj mećavi, ali unutar tjedan dana,
Nijemci su napredovali gotovo 70 milja protiv ruskog južnog krila.
Dok su nazadovali, Rusi su napadnuti sa sjevera.
Ovaj put protiv njihovog desnog boka.
U očajničkim borbama borili su se Rusi izvan njemačkog okruženja
dopuštajući mnogima da pobjegnu.
I dalje su pretrpjeli 56 000 žrtava i mnogo više zarobljenih.
Kako bih pokušao donijeti olakšanje teško pritisnutim Rusima,
Britanci su smislili plan osmišljen kako bi Tursku izbacio iz rata
i dopustiti zalihe sve do crnomorskih luka Rusije.
Plan, zamisao britanskog gospodara Prvog mora
Admiralitet Winston Churchill,
bio je izvesti amfibijski napad na Dardanelima i Galipolju.
U početku je zamišljeno kao potpuno pomorska stvar,
u kojoj su turske utvrde koji je nizao uske tjesnace
bili bi bombardirani u pokornost velikom silom brodova.
To je ubrzo prepoznato kao nerealno, ne samo zato što je mornaričko topništvo
nije se moglo očekivati ​​da će se postići potrebnu strmu putanju
potreban za izbacivanje utvrda.
Također, čak i ako pomorsko bombardiranje bio uspješan,
odsutnost kopnenih trupa spriječio bi Britance
od preuzimanja kontrole nad obalom,
a u odsutnosti opskrbe s obale,
mornarička flota bi se morala vratiti kući za punjenje goriva i obnavljanje zaliha.
Ipak, Churchillov plan službeno je odobrio Ratni kabinet
Krajem siječnja 1915.
Britanski ministar rata, Lord Kitchener,
naredio da jedina raspoloživa divizija pješaštva staviti u pripravnost
trebao bi pomorski poduhvat pokazati se uspješnim.
Dana 19. veljače počeo je napad,
ali kombinirani britanski a francuske snage pokazale su se neučinkovitima
u lice učinkovitog turskog obrambenog sustava
i jadno savezničko topništvo.
Dok saveznici nisu shvatili
bilo da su nanijeli veliku štetu
i turskih branitelja također im je kritično nedostajalo streljiva.
Međutim, umjesto da odustane pokušaj u neuspjehu,
britanske i francuske vlade odlučio gurnuti naprijed
s kombiniranim pomorskim i zemaljska ekspedicija,
cjelina koju treba voditi bivšeg štićenika Lorda Kitchenera,
novoimenovani Sir Ian Hamilton.
Hamiltonu je dodijeljena snaga od 75.000 ljudi
i dalje 18.000 francuskih kolonijalnih trupa,
suočen s više od 84 000 turskih vojnika
predvođen pridodanim njemačkim časnikom, Liman von Sanders.
U početku je imao samo 20.000 ljudi i ograničeno streljivo.
Zajedno s organizacijskim poteškoćama,
bojao se da bi pokušaj invazije uspio.
Međutim, nije se trebao bojati, da je Hamilton jednako naslijedio,
ako ne i neorganiziranije djelovanje.
Sasvim na stranu to što nisam siguran onoga što se od njega očekivalo da postigne,
uljudni Hamilton isplovio iz Engleske bez osoblja
i s odsutnošću informirane inteligencije
u vezi s turskom obranom.
Na kraju krajeva, došlo je do slijetanja na dva mjesta 25. travnja 1915
Cape Helles i Ari Burnu, koja je ubrzo preimenovana u Anzac Cove.
Njih je odabrao Hamilton
na temelju toga njihovo hvatanje bi procijenio napredak
savezničke borbene flote duž tjesnaca.
Trideset pet tisuća ljudi iskrcao se na rtu Heles
na južnom rubu poluotoka, na pet lokacija.
Dalje duž obale Egejskog mora,
17 000 ljudi iz Australije i novozelandski korpus, Anzaci,
iskrcani su Ari Burnu i Gaba Tepe.
Kao branitelji još uvijek morali su se organizirati,
jedna podjela bilo sve što je bilo dostupno
da zadrži saveznike.
Unatoč njihovom nedostatku,
Turci su se izvanredno dobro pokazali u zadržavanju 35 000 vojnika
invazijskih snaga na Cape Helles.
Od pet mjesta slijetanja,
došla su dva pod jakom turskom mitraljeskom vatrom.
Preostala tri mjesta brzo su osigurani,
ali neodlučnost u lancu zapovijedanja značilo da prednost nije iskorištena.
Anzaci su prošli bolje,
pronašavši njihovo cijelo slijetanje bez otpora.
Potpuno su iskoristili
guranjem u visine koja je gledala na cijeli poluotok.
Međutim, odlučna turska obrambena snaga,
na brzinu sastavio pukovnik Kemal zaustavio napredovanje Anzaca,
naposljetku ih tjerajući natrag na plaže do kraja dana.
Saveznički položaj do kraja 25. travnja
nije bilo ohrabrujuće.
Iako su ostvarena slijetanja,
daljnji napredak nije bilo moguće.
Turske trupe brzo su ga opkolile savezničke snage i osim toga,
imao visine iznad obala.
Hamiltonova snaga, smatrajući se kratkim potrebnog streljiva,
bio dodatno hendikepiran zahtjevom štedljivo koristiti svoje topništvo.
Ipak turska sila na sličan način nije mogao napredovati,
nalazeći to teško gurnuti Hamiltonove čvrsto ukorijenjene ljude
natrag u more.
Nastupio je zastoj,
uz posebno neugodne oblik rovovskog rata
sličan onom doživljenom na Zapadnoj fronti.
Hamiltonovi ukupni gubici bili su teški.
Do jedne trećine njegove snage pretrpio žrtve.
Stoga je zatražio pojačanje iz Kitchenera u Londonu.
Potonji se u konačnici obvezao,
ali ne bez prvog morati se suočiti sa salvom kritika
od britanskih i francuskih zapovjednika na zapadnoj fronti,
čvrsto uvjeren da se rezerve ne mogu štedjeti.
Na kraju je ojačao 12 divizija.
Hamiltonov sljedeći potez došao je 6. kolovoza 1915.
s daljnjim iskrcavanjem u uvali Suvla.
Cilj je bio povezati se s Anzacima u uvali Anzac
i da pomete poluotok.
Istovremeno, snage u Hellesu i Anzac Coveu
trebali izbiti i povezati se s novim desantnim snagama.
U planiranju oba dodatna napada,
Hamilton je bio zabrinut oko vezivanja što više turske vojske
jamčiti uspjeh svježeg iskrcaja u uvali Suvla.
U međuvremenu, turska pojačanja nastaviti stizati na poluotok,
na kraju se izgradio na 14 divizija.
Slijetanje je počelo u 22 sata. uvečer 6. kolovoza.
Dvadeset tisuća vojnika iskrca se u zaljev Suvla,
praktički bez turskog protivljenja njima od snajperske vatre.
Ostatak britanskih trupa uspješno su sletjeli
sljedeće jutro,
iako na različitim mjestima duž zaljeva zbog neuspjeha u izviđanju.
Dopuštena kašnjenja u pritiskanju naprijed Turci da dovedu pojačanja,
tjerajući saveznike natrag na svoja obala.
Gubici su bili očekivano teški.
Saveznici su patili oko 18.000 žrtava
u zaljevu Suvla i uvali Anzac, plus daljnjih 3500 u Helesu.
Turci su izgubili 18.000 ljudi u uvali Anzac
i bilo što od 9 do 20.000 u uvali Suvla.
Opet država rovovske borbe krenule iz Suvla.
Pokušaji povezivanja sa snagama kod Hellesa i Anzac Covea također nije uspio.
Hamilton je zatražio daljnjih 95 000 pojačanja
od britanskog ministra rata, ali je njegov zahtjev odbijen.
S povećanjem tlaka u Francuskoj i novi napad na Solun
planirano, nije bilo raspoloživih pojačanja.
Jedina opcija bila je evakuacija,
odluku koju je podržao i sam Kitchener nakon pregleda regije.
Britanska vlada, prevarivši se nekoliko tjedana,
konačno odobrio evakuaciju 7. prosinca.
Nažalost, u ovoj fazi, počela je jaka mećava,
čineći takvu operaciju opasnom.
Ipak, evakuaciju 105.000 ljudi
i 300 topova iz uvale Anzac i zaljeva Suvla
uspješno je provedeno od 10 do 20. prosinca 1915. god.
Evakuacija 35.000 ljudi iz Helesa provodila se od kraja prosinca
do 9. siječnja 1916.
Operacija evakuacije lako je bio najuspješniji element
cijele kampanje, s gotovo ikakvim žrtvama.
Uloženi su mukotrpni napori da se prevari 100 000 turskih trupa koje su promatrale
u vjerovanje da je kretanje savezničkih trupa
nije predstavljalo povlačenje.
Četiri stotine osamdeset tisuća Sudjelovale su savezničke trupe
u pohodu na Galipolje.
Od ove brojke, 252.000 su žrtve, uključujući 48 000 smrtnih slučajeva.
turske žrtve procijenjeni su na 250.000,
od toga najmanje 65.000 vjerovalo se da su bili smrtni.
U proljeće 1915.
pažnja se vratila na zapadnu frontu.
U Neuve Chapelle, zapadno od Lillea u sjeverozapadnoj Francuskoj,
Nijemci su držali mali istaknuti dio.
Dana 10. ožujka god.
britanske i francuske snage pokrenuo napad kako bi smanjio istaknutost.
Predvođenje napada bila je prva vojska Douglasa Haiga.
Počeo je napad uz topnički baraž
koji je trajao 35 minuta.
Tri stotine četrdeset i dvije puške tukli Nijemce
preko linije od 2000 jardi,
uz podršku izviđačkih zrakoplova i Kraljevski letački korpus.
Tijekom baraža, ispaljeno je više granata
nego u cijelom Burskom ratu.
Otrežnjujuće razmišljanje o transformaciji ratovanja
u razmaku od 15 godina.
Četiri odjeljenja od 40 000 ljudi bilo je angažirano
duž fronte od tri kilometra.
Pješaštvo se našlo često upleteni u borbu prsa u prsa,
ali početni napredak je bio brz.
Britanske ekspedicione snage brzo se našao u probijanju
dio njemačke linije, osiguran samo jednim odjeljenjem,
skupina prijestolonasljednika rangirana kao šesta armija u selu Neuve Chapelle.
Uzeli su samo četiri sata da osiguramo selo.
Postigavši ​​pravi dobitak, zauzimanje sela,
problemi s opskrbom i komunikacijom počeo mučiti Haigove trupe.
Rupprecht je poslao rezerve u Neuve Chapelle,
krenuvši u protunapad 12. ožujka.
Britanci ipak uspjeli zadržati svoje dobitke
nekih dva kilometra zemlje izvorno izgubljen u listopadu 1914.
Daljnji napredak prema selu U-boats,
što je bio francuski cilj, pokazalo se nemogućim.
Od nekih 1000 vojnika koji su napali bazu, nijedan nije preživio.
Napad je stoga zaustavljen 13. ožujka.
Saveznički gubici tijekom bitke bilo 11.200.
Gubici među njemačkom Šestom armijom bile su otprilike slične.
Iako je 1 200 njemačkih vojnika su također zarobljeni od strane Britanaca.
Sir John French, vrhovni zapovjednik BEF-a,
djelomično za to okrivljena nestašica topničkih granata
zbog nedostatka uspjeha iznad početnog napredovanja.
Proizvodnja školjki u Britaniji nije mogao udovoljiti zahtjevima
onoga što će biti dug rat.
Nakon intervencije Lorda Northcliffea, Daily Mail,
novo Ministarstvo streljiva nastao pod Davidom Lloydom Georgeom.
Francuzi su odlučili da BEF treba skladištiti veće količine
školjki u budućnosti.
Međutim, u produženju trajanja takvih bombardiranja,
vitalni element iznenađenja, vitalan za takve napade je izgubljen,
dajući Nijemcima dragocjeno dodatno vrijeme za pripremu.
Nakon neuspjeha savezničkog napada na Neuve Chapelle,
došao je red na napad Nijemaca.
Ovaj put Ypres u Belgiji.
Trebao je pripadati Nijemcu jedini veliki napad na zapadnom frontu
1915. godine,
pošto su njihovi napori bili koncentrirani o pobjedi nad Rusima.
Dapače, glavni cilj ofenzive bio je odvratiti pozornost saveznika
daleko od istoka.
Sada je poznata druga najbolja ofenziva i općenito se pamti
kao označavanje prve uporabe plina na zapadnoj fronti.
Iako uveden s minimalnim učincima na ruskom istočnom frontu
u Bournemouthu Nijemci početkom godine,
njegov utjecaj tijekom drugog Ypresa bio je zapanjujuće učinkovit,
iako se njegova uporaba sukobljavala s Haškom konvencijom,
koji je zabranio plinski rat.
Pet tisuća i sedamsto kanistera koji sadrži 168 tona plinovitog klora
pušteni su u zalazak sunca 22 travnja protiv Francuza, Alžira,
i postrojbe teritorijalne divizije,
nakon kratkog preliminarnog bombardiranja granatama od 17 inča.
Veo zelenkastožute magle
moglo se vidjeti kako se kotrlja poprijeko s njemačkog bojišta
na francuske položaje.
Prestravljene savezničke trupe u panici pobjegao prema Ypresu.
Teški plin se taložio i začepio rovove gdje se skupljalo.
Pokrivajući četiri milje linija rovova, plin je pogodio oko 10.000 vojnika,
od kojih je polovica umrla unutar deset minuta plina koji je stigao do prve crte.
Smrt je nastupila usljed gušenja.
Oni koji su preživjeli bili su privremeno oslijepljeni i posrnuo u zbunjenosti,
jako kašljući.
Dvije tisuće ovih vojnika odvedeni su kao ratni zarobljenici.
Dva njemačka korpusa u napredovanju, nošenje primitivnih respiratora,
koračao oprezno kroz čisti procjep od sedam kilometara
u savezničkim redovima.
U planiranju napada, nikakve rezerve nisu smatrane potrebnima.
Njemačka komanda smatrao nepojmljivim
da veliki napredak moglo postići.
Dapače, njemački zapovjednici bili potpuno iznenađeni
na uspjeh napada.
Kao posljedica toga, stvarni proboj nije iskorišten u potpunosti.
Nakon napredovanja od tri kilometra u savezničke redove,
Nijemci su zastali pod tučom na brzinu pripremljene protuofenzive
od strane britanske Druge armije.
Čak i tako, gubitak uzvišenja na sjeveru
značajno oslabljena saveznički položaj.
Nijemci su pustili drugu seriju plinovitog klora dva dana kasnije
24. travnja,
ovaj put usmjeren protiv kanadskih trupa smješten sjeveroistočno od Ypresa,
i opet predgovor oštrim topničkim napadom.
Opet su njemačke snage osvojile prednost protiv nezaštićenih kanadskih trupa.
Iako su borbe bile žestoke,
šireći se daleko na jug na područje zvano Hill 60.
Međutim, ratovanje plinom gubilo je svoj utjecaj
pošto je bilo relativno lako uzeti trupe o učincima plinovitog klora
gdje im pokazujete jednostavne osnove.
Kao rezultat toga, napredovanje njemačkog pješaštva pretrpjeli teške gubitke
u žestokim borbama koje su uslijedile.
General Smith-Dorrien predložio povlačenje od dvije i pol milje
blizu Ypresa.
Osjećao je da ništa kratko velike protuofenzive
je pokrenuo njemačke snage natrag na svoje izvorne položaje.
Ideja nije bila dobro prihvaćena od strane vrhovnog zapovjednika
britanskih ekspedicijskih snaga, Sir John French,
koji je učinkovito odbacio prijedlog šaljući ga natrag u Englesku.
Ironično, Smith-Dorrienova zamjena, General Herbert Plumer,
također preporučeno opće povlačenje Francuzima.
Prijedlog je prihvaćen.
24. svibnja težak njemački napad prisilio na daljnje povlačenje saveznika.
No, i Nijemcima je ponestajalo zaliha i radne snage,
i tako su bili dužni prekinuti ofenzivu.
Umjesto toga, pribjegli su tučenju drevni grad s topništvom
u namjeri da ga pretvore u ruševine.
Ipak, njemački napad znatno smanjio
veličine savezničkog isturenog dijela.
Najviše tlo je izgubljeno,
a nije bilo više od tri milje u promjeru i pet milja duboko.
Gubici tijekom druge bitke kod Ypresa procijenjeno je na 69 000 savezničkih vojnika,
protiv 35.000 njemačkih vojnika.
Ovaj put, razlika u brojkama je objašnjeno upotrebom plinovitog klora,
ali njegova uporaba u Belgiji samo dodatno opteretiti
na već krhke odnose Njemačke s još uvijek neutralnim Sjedinjenim Državama.
Od sada su obje strane koristile plin s mješovitim uspjehom.
Britanci su prvi upotrijebili plin tijekom bitke kod Loosa,
koji je započeo početkom svibnja
dok su borbe još trajale na sjeveru Francuske.
Sve je to dio šire ofenzive u regiji Artois
od strane britanskih i francuskih snaga.
Francuski vrhovni zapovjednik Joseph
i britanskih zapovjednika oslanjao se na brojčanu nadmoć,
ponekad čak i tri prema jedna usluga Francuza, da nadjačaju Nijemce.
Međutim, napadi na Vimy Ridge blizu Arrasa nije bio uspješan.
Loosova ofenziva započela je 25. rujna,
nakon četverodnevnog topničkog bombardiranja u koji je ispaljeno 250 000 granata.
Međutim, to je ocijenjeno neuspjehom pošto je njemačka obrana pronađena netaknuta,
pa je prekinuto 28. rujna.
Unatoč ozbiljnim sumnjama, Douglas Haig,
britanski zapovjednik, uputio šest divizija u napad.
Nije bio zabrinut o izrazitoj nestašici
u dostupnim školjkama, i umorno stanje njegovih trupa,
koji su patili od umora.
Bio je i zabrinut prirode teškog terena
koje bi trebalo prijeći.
Nasuprot ovim zabrinutostima, međutim,
bila je stvarnost koju Britanci uživao golemu brojčanu nadmoć
protiv njihove njemačke opozicije kod Loosa na mjestima sedam prema jedan.
Jednom preliminarno topništvo završeno bombardiranje,
Haigovi borbeni planovi zahtijevali su oslobađanje od 5100 cilindara plinovitog klora,
što je ekvivalentno 140 tona.
Projektirana je količina korištenog plina u potpunosti prevladati primitivno stanje
njemačkog dizajna plinske maske u upotrebi u to vrijeme.
Nažalost, ispuštanje plina nije bio veliki uspjeh.
Mjestimice je puhao plin natrag u britanske rovove,
što je rezultiralo s 2632 britanske žrtve plina, iako je umrlo samo sedam.
Nakon nekoliko dana sporadičnih borbi,
Britanci su na kraju prisiljeni narediti povlačenje.
Bilo je to tijekom ove bitke da je sin Rudyarda Kiplinga, John
je izgubljen vjeruje se da je ubijen.
To što se vodio kao nestao potaknuo je križarski rat njegovih roditelja
pronaći njegovo tijelo i dolično ga sahrani,
ali bez uspjeha.
Njihova tuga služio samo za isticanje tereta
koji se podnosio od strane tisuća roditelja
u cijeloj zemlji.
Loosov napad je ponovljen od strane Britanaca 13. listopada,
kada daljnji teški gubici,
u kombinaciji s lošim vremenom uzrokovao je prekid ofenzive.
Tijekom bitke, Britanci su pretrpjeli 50 000 žrtava.
njemački gubici procijenjene su mnogo niže
otprilike polovica britanskog ukupnog broja.
Tome je doprinio britanski neuspjeh kod Loosa do zamjene Sir Johna Frencha
kao vrhovni zapovjednik Douglasa Haiga krajem 1915.
Drugdje, francuski napredak duž Champagne staze na prednjoj strani
bio ograničen unatoč ranim uspjesima.
Dok su se saveznici počeli iskrcavati, Nijemci su bili predobro ukopani.
Prečesto, topničke baraže nisu uspijevale
rezati polja bodljikave žice koji je ležao ispred njemačkih rovova.
Također, njemački mitraljezi obično su bili dobro pozicionirani
u ono što je predstavljalo male tvrđave ojačan betonom.
Čak i ako su jurišne trupe uspjele pronaći put kroz žicu,
često su nalazili da je topništvo imalo slab učinak
na duboko ukopanim njemačkim bunkerima.
Nijemci su također marširali njihove rezerve dobro.
Držali su samo minimalan broj ljudi potrebnih za držanje sektora,
dok drži puno veći broj muškaraca natrag u svoju drugu liniju obrane,
izvan dometa topništva.
Kada je baraž došao kraju,
te su snage poslane naprijed krenuti u protunapad.
Napad je obično bio uspješan,
kao broj napadačkih trupa bili su uništeni mitraljezima.
Gubici i stanje u Flandriji i zapadne Francuske bili su užasni.
Međutim, duž talijanske fronte, dosegli su nove dubine.
Talijani su ušli u rat svibnja 1915. na strani saveznika.
Većina borbi trebao biti koncentriran
uz rijeku Soču, koja se nalazi u današnjoj Sloveniji.
Tijekom Prvog svjetskog rata, međutim,
rijeka duga 60 milja išao od sjevera prema jugu unutar Austrije
uz svoju granicu s Italijom na vrhu Jadranskog mora.
Bio je to težak teren
kako je bilo flankirano uz planine s obje strane.
Fronta od 400 milja bila je planinska i dominiraju Austrijanci,
koji je bio anticipirao da Italija bi na kraju ušli u rat.
Šef talijanskog stožera Luigi Cardone,
procijenili njihove najbolje šanse za uspjeh ležao u napadu preko obalne ravnice
istočno od donjeg kraja Soče.
Međutim, i on je vjerovao da je talijanska vojska
mogao udariti sjevernije i zaobići planine
s obje strane rijeke doći do rijeke Austro-Ugarske.
Ipak, očekivao je operacije u sektoru Isonzo biti daleko od lakog.
Bio je itekako svjestan da je rijeka bila sklona poplavama,
pogoršana rekordnim kišama tijekom 1914. i '18.
Bilo bi nekih 12 bitaka uz Soču,
sve to ili završilo u pat poziciji ili katastrofom.
Godine 1915. bile su četiri bitke uz Soču.
Iako Talijani imao brojčanu nadmoć,
austrougarske snage zauzeli većinu planina
s pogledom na rijeku.
Stoga su bili zadovoljni obranom
a Talijani neka probaju i istjerati ih.
Cardona je imao sve namjere napada u ovoj točki
i imao postojano izgradio svoje snage u skladu s tim
prije objave rata Italiji.
Međutim, Austro-Ugarska također je znao što će učiniti,
i tako su imali i vremena za pripremu.
Prva bitka na Soči započeo je 23. lipnja,
ali Talijani radili istu grešku
kao zapovjednici na Zapadnom frontu,
slanje pješaštva jurišati na dobro pripremljenu obranu
bez dovoljne topničke potpore.
Nakon dva tjedna borbe
u kojoj su Talijani postigli samo male dobitke,
napad je prekinut.
Ipak, predah je trebao biti kratak,
kao Druga bitka na Soči lansiran je 18. srpnja.
Dakle, obrazac je postavljen.
Tijekom bitke koja je uslijedila, Talijani nikad nisu uspjeli
u prelasku rijeke i držeći udaljenu obalu,
a kamoli pravljenje bilo kakve ozbiljne teritorijalne dobitke.
Kumulativne žrtve brojnih bitaka na Soči
bili ogromni.
Polovica svih žrtava u talijanskom ratu ukupno 600.000
stradali su uz Soču.
Austrougarski gubici nipošto nisu bili, jer su brojni ipak bili visoki,
oko 200.000,
od ukupnog broja oko 1,2 milijuna žrtava.
Tisuću devetsto petnaesta završila je sa Saveznicima čineći njihovo povlačenje iz Galipolja.
U mnogočemu taj događaj tipizirali su njihovu sudbinu tijekom 1915.
Mali dobici uz ogromnu cijenu ljudskih života,
samo da bude prisiljen natrag do svojih startnih linija.
Međutim, nije smjelo biti predaha.
Godine 1916. stradanja su se nastavila
postizanje novih dubina u razmjerima klanja.