Kuka voisi uskoa, tarkastella elämää Ranskassa vuonna 1914,
että maa, koko Euroopan kanssa,
yksi oli iskemässä historian kauheimmista tragedioista?
On totta, että Alsace-Lorraine oli vielä parantumaton haava,
ja että siellä oli katkeraa vihaa saksalaisista,
vielä tiedossa loukkaavalla nimellä Boche.
Kukaan ei kuitenkaan ajatellut että sota oli mahdollista.
Rauha oli vallinnut lähes 45 vuotta.
Se oli aika Ranskan ja Venäjän liitosta,
ja Entente Cordiale oli korvannut vanhan kilpailun Britannian kanssa.
Vaara oli kuitenkin olemassa, Euroopan rauha oli aseellinen.
Keisari Wilhelm II:n Saksa halusi paikan auringossa.
Pariisin väkijoukko täytti Avenue du Bois'n.
Paris tanssii kauniina kesällä 1914,
ja kipinä sytytti kaiken tuleen.
Yhdeksäntoista viisitoista oli ensimmäinen täysi vuosi ensimmäisestä maailmansodasta.
Liikkeiden sota se oli ominaisuus
sodan ensimmäisistä viikoista oli juuttunut
juoksuhaudankäynnin umpikujassa.
Länsi-Euroopassa saksalaiset oli asettunut hyvin valmisteltuihin paikkoihin,
usein arvokasta korkeaa maata.
Se tarkoitti, että ranskalaiset ja heidän brittiliittolaisensa
joutuisi hyökkäämään näihin puolustuksiin jos saksalaiset voitetaan.
Yhdeksäntoista viisitoista piti olla vuosi liittolaisten turhautumista,
kun he yrittivät turhaan pakottaakseen läpimurron.
Myös konflikti laajeni,
epäonnisen yrityksen kanssa maihinnousussa Turkissa Dardanelleilla
ja Italian liittyminen sotaan liittoutuneiden puolella.
Yhdeksäntoista viisitoista oli myös nähdä sodankäynti ottaa uuden ulottuvuuden,
Britannian kaupunkien pommitusten kanssa Zeppelin-ilmalaivoilla
ja hyökkäysten alkaminen liittoutuneita vastaan ja neutraali kuljetus saksalaisilla U-veneillä,
politiikka, joka lopulta tuo mukanaan Yhdysvallat sotaan.
Vuosi alkoi taistelemalla samppanjassa
ja Artois-sektorit länsirintamalla.
Toistuvista yrityksistä huolimatta syrjäyttää heidät,
Saksan puolustus oli paljon parempi,
hyvin valmisteltujen konekivääriasemien kanssa
ottaa raskaan veron ranskalaisten hyökkääjien kimppuun.
Taistelu jatkui keskeytyy helmikuun puoliväliin asti.
Uudelleenjärjestelyssä oli lyhyt isku ennen kuin taistelu jatkui.
Kuitenkin maaliskuun puoliväliin mennessä koko hyökkäys oli keskeytetty
ranskalaisten ansiosta Saksan vastahyökkäysten vahvuuteen
ja jatkuva onnistumisen puute.
Samppanjan piti olla näyttämö toisesta suuresta hyökkäyksestä
myöhemmin vuonna.
Samaan aikaan sota oli ottamassa uuden tappavan käänteen
siinä, että se toi satoja siviilejä kilometrien päähän taistelualueelle.
Yöllä tammikuun 19.
Saksan laivasto laukaistiin ensimmäiset Zeppelin-ilmalaivat
hyökätä Britannian mantereelle.
Tämä oli ensimmäinen monista hyökkäyksistä
joka jatkui vauhdilla noin kaksi kuukaudessa,
rinnakkain jatkamisen kanssa tiedustelupartioita.
Saksan amiraliteetti oli erittäin innostunut tuloksista
ja pyysi lupaa pommittaa Lontoota.
Tämän myönsi vain keisari
sarjan ratsioita jälkeen ranskalaiset pommittajat Saksan kaupunkeihin.
31 päivänä toukokuuta 1915
ensimmäinen ratsastus suoritettiin Lontoota vastaan,
tappoi seitsemän ja loukkaantui 35.
Menestynein Zeppelin raid Lontoossa koko sodan ajan
oli 8. syyskuuta 1915.
Tämä hyökkäys aiheutti yli puoli miljoonaa puntaa vahingot,
melkein kaikki yhdestä Zeppelinistä, LZ 13,
joka onnistui pommittamaan Lontoon keskustaa.
Yksittäinen ratsastus aiheutti yli puolet aineellisista vahingoista
muiden hyökkäysten aiheuttamia Britanniaa vastaan ​​vuonna 1915.
Koko loppuvuoden 1915
Zeppelins teki ratsian Lontooseen usein ja rankaisematta.
Ne lensivät liian korkealla useimpiin lentokoneisiin,
ja kun heidät siepattiin lentokoneella,
käytössä olevat ammukset tuolloin sillä ei ollut juurikaan vaikutusta.
Tästä rankaisemattomuudesta huolimatta hyökkäysten aineellinen vaikutus,
LZ 13 -menestystä lukuun ottamatta, oli suhteellisen vähäistä.
Navigointi oli hyvin alkeellista, ja sodan edetessä,
brittiläinen sähkökatkosten käyttö teki siitä vielä vaikeampaa.
Pommin tähtäys oli kaikkea muuta kuin tarkka.
Se on arvioitu että vain 10 prosenttia pommeista
Zeppelinsistä pudonneet osuivat maaliin.
Kuitenkin psykologinen vaikutus näistä hyökkäyksistä
riitti saadakseen britit sitoutumaan 12 laivuetta kotipuolustuksessa.
Samaan aikaan merellä, saksalaiset ilmoittivat aikeensa
saada Iso-Britannia alistumaan estämällä hänen portit.
Saksalaiset kuitenkin laajensivat niiden saarto kattaa hyökkääviä aluksia
neutraalien lippujen alla, mukaan lukien amerikkalaiset alukset.
Mikä oli erityisen inhottavaa
olivat hyökkäykset suoritettiin ilman varoitusta,
joka oli päinvastainen hyväksyttyihin meren sääntöihin.
Amerikka oli neutraali ja niitä oli paljon jotka halusivat sen pysyvän sellaisena.
Kuitenkin 7. toukokuuta saksalainen U-vene upposi Cunard-linjalaivan Lusitania,
tappoi yli 1100 siviiliä, mukaan lukien 128 amerikkalaista.
Lusitania oli lähtenyt New Yorkista 1. toukokuuta.
Hän oli yksi nopeimmin lentävistä laivoista,
ja jopa yhden kattilan ollessa sammutettuna hiilen säästämiseksi,
hän voisi silti ohittaa U-veneen.
Sekä hänen matkustajansa, hän kantoi lihaa,
lääkintätarvikkeet, kupari, juusto, öljy ja koneet,
mutta häntä myös lastattiin salaa sotatarvikkeilla Britannialle sotaa varten.
Matkustajien pelottelemiseksi saksalaiset tekivät ilmoituksen
seuraavassa lehdessä Cunardin ilmoitukseen hänen matkastaan.
Siinä he muistuttivat lukijoita
että Lusitaniaa pidettiin saksalaisten laillinen kohde.
Varoitukset hylättiin propagandatempuna,
ja hän lähti purjehtimaan.
Häntä odotellessa Irlannin rannikolla oli U-20,
jonka kapteeni jo oli ansainnut maineen
hyökkäämisestä ilman varoitusta.
Yksi torpedo iski Lusitaniaan,
seurattava salaperäisellä toisella räjähdyksellä.
Sen lähettäminen riitti pohjaan noin 20 minuutissa
ennen monia pelastusveneitä voitaisiin käynnistää.
Kun uutisia hyökkäyksestä pääsi Yhdysvaltoihin,
oli raivoa ja laajaa tuomitsemista,
seurauksena diplomaattinen kriisi Saksan ja Yhdysvaltojen välillä.
Vaikka Lusitanian uppoaminen ei ollut syy
että Amerikka lopulta julisti sodan Saksassa vuonna 1917,
sillä oli varmasti merkittävä rooli auttamassa muodostamaan yleistä mielipidettä.
Britanniassa kritiikki on lisääntynyt kuninkaallisen laivaston
koilliseen tehdyn ratsian jälkeen saksalaisten pinta-alusten laivueen toimesta.
Julkinen ja poliittinen reaktio Iso-Britannia ilmaisi suuttumuksensa
että Saksan laivasto voisi purjehtia niin lähellä Britannian rannikkoa,
ja jatka sitten rannikkokaupunkeihin.
Hyökkäyksen onnistuneena,
sen komentaja, amiraali Franz von Hipper,
suunnitteli uutta ratsastusta seuraavalle kuukaudelle.
Hän oli kuitenkin brittien sieppaama
24. tammikuuta, 1915, Dogger Bankissa,
puolivälissä Saksan ja Britannian välillä.
Britit onnistuivat siepata saksalaista langatonta liikennettä
kaapatun koodikirjan ansiosta.
Näin ollen amiraali David Beatty purjehtii viiden taisteluristeilijän kanssa
tavata nämä kolme.
Ymmärtää olevansa vähempiarvoinen, Hipper yritti paeta,
uskoen brittiläisiin taisteluristeilijöihin olla suhteellisen hidas.
Kuitenkin Beattyn risteilijät olivat huomattavasti nopeampia
kuin saksalaiset kollegansa,
ja pian he saivat ryöstäjät kiinni.
Kuitenkin vaikka Iso-Britannian menestys näytti todennäköiseltä,
Beattyn miinojen pelot ja väärä sukellusvenehavainto,
päätti hylätä hyökkäyksen, antaa Hipperin laivueen paeta.
maaliskuussa, Britannia alkoi saartaa Saksan satamia.
Vaikka se vie aikaa,
sen piti osoittautua menestyneemmäksi kuin saksalaiset yritykset vastaavaan toimintaan.
Todellakin, Britannian saarto oli tärkeä rooli
pakottamalla saksalaisia hakea aselepoa vuonna 1918.
Siihen mennessä maa raaka-aineet olivat loppuneet,
ja siviilit pakotettiin etsimään ruokaa roskien läpi etsiessään ruokaa.
Auttaakseen torjumaan U-veneen uhkaa,
uusi tyyppi aseistettua kauppiasta kokeiltiin.
Etukannella oli ase,
joka voidaan valmistaa nopeasti heti kun U-vene nousi pinnalle hyökkäämään.
Vaikka taistelut mukana Länsirintama oli joutunut umpikujaan,
sota idässä Saksalle meni hyvin.
Heidän menestyksensä jälkeen Tannenbaumissa edellisenä vuonna,
jotkut kyselivät voisivatko venäläiset toipua
niin suuret olivat heidän tappionsa.
Tammikuun lopussa molemmat osapuolet ottivat jälleen yhteen Bournemouthissa,
Varsovan länteen nykypäivän Puolassa.
Taistelu oli epäselvä,
vaikka venäläiset menetti vielä 50 000 miestä.
Se oli myös ensimmäinen kerta että saksalaiset käyttivät kaasua,
pakkasista huolimatta tarkoitti, että kaasu ei voinut höyrystyä.
BolimC3w oli edeltäjä toiseen Syyrian järvien taisteluun,
joka oli tarkoitettu pakottaa Venäjän tappioon
ja lopettaa siten sodan Venäjän rintamalla.
Tunnetaan myös nimellä Winter Battle
koska se avautui kovan lumimyrskyn aikana.
Toinen Assyrian järvien taistelu sen suunnitteli Paul von Hindenburg
kaksitahoiseen ratkaisevaan työntöyn Venäjää vastaan
Itävallan ja Saksan armeijat.
Suunnitelma hyväksyttiin Saksan esikuntapäällikkö Erich Falkenhayn
vaikkakin vastahakoisesti,
koska hän uskoi voittoon lännessä oli Saksan ulottuvilla.
Taistelu alkoi kovassa lumimyrskyssä, mutta viikon sisällä
saksalaiset olivat edenneet lähes 70 mailia Venäjän eteläsiipeä vastaan.
Kun he putosivat takaisin, venäläisiä vastaan ​​hyökättiin pohjoisesta.
Tällä kertaa heidän oikeaa kylkeään vastaan.
Epätoivoisissa taisteluissa venäläiset taistelivat pois Saksan piirityksestä
antaa monien paeta.
He kärsivät edelleen 56 000 uhria ja monet muut vangittiin.
Yrittääkseen tuoda helpotusta ahdingossa oleville venäläisille,
britit keksivät suunnitelman jonka tarkoituksena on pudottaa Turkki pois sodasta
ja salli tarvikkeita Venäjän Mustanmeren satamiin.
Suunnitelma, idea British First Sea lordista
Admiraliteetti Winston Churchill,
oli ryhtyä amfibiohyökkäykseen Dardanelleilla ja Gallipolilla.
Aluksi se suunniteltiin täysin laivastoasiana,
jossa turkkilaiset linnoitukset jotka reunustivat kapeita salmia
joutuisi alistumaan suurilla laivoilla.
Tämä tunnustettiin pian epärealistiseksi, ei vähiten laivaston tykistön takia
ei voitu odottaa saavuttavan tarvittava jyrkkä lentorata
vaaditaan linnoitusten kaatamiseen.
Myös vaikka laivaston pommitukset oli onnistunut,
maajoukkojen puuttuminen olisi estänyt brittejä
saamasta hallintaansa rantaviivat,
ja poissa ollessa tarvikkeita rannalta,
merivoimien laivaston olisi pitänyt palata kotiin tankkaamaan ja täydentämään varastoja.
Siitä huolimatta Churchillin suunnitelma Sotahallitus hyväksyi sen virallisesti
tammikuun lopussa 1915.
Britannian sotaministeri Lord Kitchener,
määräsi, että ainoa käytettävissä oleva divisioona jalkaväki asetetaan valmiustilaan
jos laivaston pyrkimys osoittautua onnistuneeksi.
19. helmikuuta hyökkäys alkoi,
mutta yhdistetyt britit ja Ranskan joukot osoittautuivat tehottomiksi
kasvoissa tehokkaasta Turkin puolustusjärjestelmästä
ja liittoutuneiden tykkiväki.
Vaikka liittolaiset eivät ymmärtäneet
oli se, että he olivat aiheuttaneet suurta vahinkoa
ja turkkilaiset puolustajat heillä oli myös kriittisesti ampumapula.
Kuitenkin sen sijaan, että peruutat pyrkimys epäonnistumiseen,
Britannian ja Ranskan hallitukset päätti jatkaa eteenpäin
yhdistetyn laivaston kanssa ja maamatka,
johdettava kokonaisuus Lord Kitchenerin entinen suojattu
hiljattain nimitetty Sir Ian Hamilton.
Hamiltonille määrättiin joukko 75 000 miehestä
ja vielä 18 000 Ranskan siirtomaa-sotilasta,
kohtaa yli 84 000 turkkilaista sotilasta
johti saksalainen upseeri, Liman von Sanders.
Aluksi miehiä oli vain 20 000 ja rajoitetusti ammuksia.
Yhdessä organisatoristen vaikeuksien kanssa
hän pelkäsi että hyökkäysyritys onnistuisi.
Hänen ei kuitenkaan tarvinnut pelätä, että Hamilton oli perinyt yhtä paljon,
ellei toimintahäiriöisempi.
Paitsi epävarmuudesta mitä hänen odotettiin saavuttavan,
kohtelias Hamilton oli lähtenyt Englannista ilman henkilökuntaa
ja poissaolon kanssa tietoisesta tiedosta
Turkin puolustuksesta.
Siinä tapauksessa laskeutumiset tapahtuivat kahdessa paikassa 25. huhtikuuta 1915
Cape Helles ja Ari Burnu, joka nimettiin pian uudelleen Anzac Coveksi.
Hamilton valitsi nämä
sillä perusteella, että heidän vangitsemisensa arvioisi edistymistä
liittoutuneiden taistelulaivastosta salmia pitkin.
Kolmekymmentäviisi tuhatta miestä laskeutui Cape Hellesille
niemimaan eteläkärjessä, viidellä paikkakunnalla.
Kauempana Egeanmeren rannikkoa pitkin,
australialaisen 17 000 miestä ja New Zealand Corps, Anzacs,
maihin laskeutuivat Ari Burnu ja Gaba Tepe.
Kuten puolustajat edelleen piti järjestää itsensä,
yksi divisioona oli kaikki mitä oli saatavilla
pitääkseen liittolaiset takaisin.
Huolimatta niiden haitoista,
Turkkilaiset pelasivat erinomaisesti pidätellä 35 000 sotilasta
hyökkäysjoukkojen Cape Hellesissä.
Viidestä laskeutumispaikasta
kaksi tuli Turkin konekivääritulen alla.
Loput kolme sivustoa turvattiin nopeasti,
mutta päättämättömyys komentoketjussa tarkoitti, että etua ei käytetty.
Anzacsilla meni paremmin,
löydettyään koko laskeutumisensa vastustamattomana.
He käyttivät täyden hyödyn
työntämällä korkeuksiin josta oli näkymät koko niemimaalle.
Kuitenkin päättäväiset Turkin puolustusvoimat,
Eversti Kemal kokosi hätäisesti pysäytti Anzacin etenemisen,
lopulta pakottaa heidät takaisin rannoille päivän päätteeksi.
Liittoutuneiden asema huhtikuun 25. päivän loppuun mennessä
ei ollut niin rohkaiseva.
Vaikka laskeutumiset oli saavutettu,
mahdollisista lisäeduista ei ollut mahdollista.
Turkin joukot piirittivät nopeasti liittoutuneiden joukot ja lisäksi
oli korkeuksia rantapäiden yläpuolella.
Hamiltonin voima, joka havaitsi olevansa lyhyt tarvittavat ammukset,
vaatimus haittasi entisestään käyttää tykistöään säästeliäästi.
Silti Turkin voima samoin ei pystynyt etenemään,
pitää sitä vaikeana työntämään Hamiltonin lujasti juurtuneita miehiä
takaisin mereen.
pattitilanne,
sekä erityisen epämiellyttävä juoksuhautasodan muoto
samanlainen kuin kokenut länsirintamalla.
Hamiltonin kokonaistappiot olivat raskaita.
Jopa kolmasosa hänen voimastaan oli kärsinyt uhreja.
Tämän vuoksi hän pyysi vahvistuksia Kitcheneristä Lontoosta.
Viimeksi mainittu velvoitti
mutta ei ilman ensin joutuu kohtaamaan kritiikkiä
brittiläisiltä ja ranskalaisilta komentajilta länsirintamalla,
varauksetta ei voitu säästää.
Lopulta vahvisti 12 divisioonaa.
Hamiltonin seuraava siirto tuli 6. elokuuta 1915,
lisälaskulla Suvlan lahdelle.
Tarkoitus oli yhdistää Anzacin kanssa Anzac Covessa
ja lakaisemaan niemimaan poikki.
Samaan aikaan joukot Hellesissä ja Anzac Covessa
piti purkaa ja yhdistyä uusiin laskeutumisjoukkoon.
Molempien lisähyökkäysten suunnittelussa
Hamilton oli huolissaan sitomisesta niin monta turkkilaista joukkoa kuin mahdollista
menestyksen takaamiseksi tuoreista maihinnousuista Suvlan lahdella.
Samaan aikaan turkkilaiset vahvistukset saapuvat edelleen niemimaalle,
lopulta rakentaa 14 divisioonaan.
Laskeutumiset aloitettiin klo 22. iltana 6. elokuuta.
Kaksikymmentätuhatta sotilasta laskeutuu Suvlan lahdelle,
käytännössä ilman turkkilaista vastustusta heille tarkka-ampujien tulesta.
Loput brittiläisistä joukoista laskeutuivat onnistuneesti
seuraavana aamuna,
vaikkakin eri paikoissa lahden varrella tiedusteluvirheiden vuoksi.
Viivästykset eteenpäin painamisessa sallittu turkkilaiset tuomaan vahvistuksia,
pakottaen liittolaisia takaisin rantapäihinsä.
Tappiot olivat ennustettavasti suuria.
Liittoutuneet kärsivät noin 18 000 uhria
Suvla Bayssä ja Anzac Covessa, ja vielä 3 500 Hellesissä.
Turkkilaiset kärsivät 18 000 uhria Anzac Covessa
ja mitä tahansa 9 - 20 000 Suvlan lahdella.
Jälleen kerran valtio juoksuhaudoissa aloitettiin Suvlasta.
Yrittää saada yhteyttä voimiin myös Hellesissä ja Anzac Covessa epäonnistuivat.
Hamilton pyysi 95 000 lisävahvistusta
Britannian sotaministeriltä, mutta hänen pyyntönsä hylättiin.
Paineasennuksella Ranskassa ja uusi hyökkäys Salonikaan
suunnitellaan, vahvistuksia ei ollut saatavilla.
Ainoa vaihtoehto oli evakuoida
Kitchenerin itsensä tukeman päätöksen alueen tarkastuksen jälkeen.
Britannian hallitus, väistellyt useita viikkoja,
vihdoin hyväksyttiin evakuointi 7. joulukuuta.
Valitettavasti tässä vaiheessa kova lumimyrsky oli alkanut,
tehdä tällaisesta toiminnasta vaarallisen.
Siitä huolimatta 105 000 miehen evakuointi
ja 300 asetta Anzac Covesta ja Suvla Baystä
suoritettiin onnistuneesti 10. päivästä alkaen 20 päivään joulukuuta 1915.
35 000 miehen evakuointi Hellesistä toteutettiin joulukuun lopusta lähtien
tammikuun 9. päivään 1916 saakka.
Evakuointioperaatio oli helposti menestynein elementti
koko kampanjasta, tuskin uhreilla.
Huijaamiseksi yritettiin vaivalloisesti 100 000 katsovaa turkkilaista sotilasta
uskomaan että liittoutuneiden joukkojen liikkuminen
ei merkinnyt peruuttamista.
Neljäsataa kahdeksankymmentä tuhatta Liittoutuneiden joukot osallistuivat
Gallipoli-kampanjassa.
Tästä luvusta 252 000 oli uhreja, mukaan lukien 48 000 kuolonuhria.
turkkilaisia ​​uhreja on arvioitu 250 000,
joista vähintään 65 000 uskottiin kuolleiksi.
Keväällä 1915
huomio kääntyi takaisin länsirintamalle.
Neuve Chapellessa, Lillen länsipuolella Luoteis-Ranskassa,
saksalaiset pitivät pientä huomiota.
10. maaliskuuta,
brittiläiset ja ranskalaiset joukot aloitti hyökkäyksen vähentääkseen näkyvyyttä.
Hyökkäyksen johtaminen oli Douglas Haigin ensimmäinen armeija.
Hyökkäys alkoi tykistötuloksen kanssa
joka kesti 35 minuuttia.
Kolmesataaneljäkymmentäkaksi asetta löi saksalaisia
yli 2000 jaardin linjan,
tiedustelulentokoneiden tukemana ja Royal Flying Corps.
Padon aikana, ammuttiin lisää ammuksia
kuin koko buurisodassa.
Raitistava heijastus sodankäynnin muutoksesta
15 vuoden aikana.
Neljä divisioonaa 40 000 miehestä sitoutui
kolmen kilometrin rintamalla.
Jalkaväki löysi itsensä usein lukittuina käsien taisteluihin,
mutta alkukehitys oli nopeaa.
Brittiläiset retkikuntajoukot huomasi murtautuvansa nopeasti läpi
osa Saksan linjaa, suojattu vain yhdellä divisioonalla,
kruununprinssiryhmä sijoittui kuudenneksi armeijaan Neuve Chapellen kylässä.
He ottivat vain neljä tuntia kylän turvaamiseen.
Saavutettuaan todellisen voiton, kylän valloitus,
toimitus- ja viestintäongelmia alkoi vaivata Haigin joukkoja.
Rupprecht lähetetty reservit Neuve Chapellelle,
aloittaa vastahyökkäyksen 12. maaliskuuta.
Britit kuitenkin onnistuivat pitämään voittonsa
noin kaksi kilometriä maata alun perin menetetty lokakuussa 1914.
Edistystä kohti U-veneiden kylää,
mikä oli Ranskan tavoite, osoittautui mahdottomaksi.
Noin 1000 sotilasta, jotka hyökkäsivät tukikohtaan, kukaan ei selvinnyt.
Tämän seurauksena hyökkäys keskeytettiin 13. maaliskuuta.
Liittoutuneiden uhreja taistelun aikana oli 11 200.
Saksan kuudennen armeijan tappiot olivat suunnilleen samanlaisia.
Vaikka 1200 saksalaista sotilasta myös britit vangitsivat.
Sir John French, BEF:n ylipäällikkö,
osittain syynä puute tykistön ammuksista
onnistumisen puutteen takia alkuperäisen ennakkomaksun lisäksi.
Shellin tuotanto Britanniassa ei pystynyt vastaamaan vaatimuksiin
siitä, mikä oli pitkä sota.
Intervention jälkeen Lord Northcliffe, Daily Mail,
uusi sotatarvikeministeriö luotiin David Lloyd Georgen johdolla.
Ranskalaiset päättivät, että BEF pitäisi varastoida suurempia määriä
kuorista tulevaisuudessa.
Kuitenkin keston pidentämisessä sellaisista pommituksista,
yllätyksen tärkeä elementti, tällaisten hyökkäysten kannalta elintärkeää menetettiin,
antaa saksalaisille arvokasta lisäaikaa valmistautumiseen.
Epäonnistumisen jälkeen liittoutuneiden hyökkäyksestä Neuve Chapellelle,
oli saksalaisten vuoro hyökätä.
Tällä kertaa Ypres Belgiassa.
Sen piti olla saksalaisten ainoa suuri hyökkäys länsirintamalla
vuonna 1915,
kun heidän ponnistelunsa olivat keskittyneet venäläisten voittamisesta.
Itse asiassa hyökkäyksen päätavoite tarkoituksena oli kääntää liittoutuneiden huomio muualle
pois idästä.
Toiseksi paras hyökkäys on nyt tiedossa ja yleisesti muistetaan
ensimmäisen käytön merkintänä kaasua länsirintamalla.
Vaikka otettiin käyttöön minimaalisilla vaikutuksilla Venäjän itärintamalla
Bournemouthissa saksalaiset alkuvuodesta,
sen vaikutus toisen Ypresin aikana oli hämmästyttävän tehokas,
vaikka sen käyttö on ristiriitaista Haagin yleissopimuksen kanssa,
joka kielsi kaasusodan.
Viisituhatta seitsemänsataa kapselia sisältää 168 tonnia kloorikaasua
julkaistiin auringonlaskun aikaan 22. päivänä huhtikuuta Ranskaa, Algeriaa vastaan,
ja aluedivisioonan joukot,
lyhyen alustavan pommituksen jälkeen 17 tuuman kuorilla.
Vihertävän keltaisen sumun huntu
nähtiin pyörivän poikki Saksan rintamalta
Ranskan asemiin.
Peloissaan liittoutuneiden joukot pakeni paniikissa Ypresia kohti.
Raskas kaasu laskeutui ja tukkeutui haudat, joihin se kokoontui.
Peittää neljä mailia juoksuhautoja, kaasu vaikutti noin 10 000 sotilaan,
puolet heistä kuoli kymmenen minuutin sisällä etulinjalle pääsevästä kaasusta.
Kuoleman aiheutti tukehtuminen.
Eläneet olivat tilapäisesti sokeutuneet ja kompastui hämmentyneenä,
yskii voimakkaasti.
Kaksituhatta näitä joukkoja otettiin sotavankeiksi.
Kaksi etenevää saksalaista joukkoa, käyttää primitiivisiä hengityssuojaimia,
vauhdikkaasti selkeän seitsemän kilometrin aukon läpi
liittoutuneiden linjoissa.
Hyökkäyksen suunnittelussa varauksia ei pidetty tarpeellisena.
Saksan komento piti sitä käsittämättömänä
että suuri läpimurto voitaisiin saavuttaa.
Todellakin, saksalaiset komentajat olivat täysin yllättyneitä
hyökkäyksen onnistuessa.
Seurauksena todellinen läpimurto sitä ei hyödynnetty täysimääräisesti.
Kolmen kilometrin etenemisen jälkeen liittoutuneiden riveihin,
saksalaiset pysähtyivät rakeiden alle hätäisesti valmisteltu vastahyökkäys
brittiläisen toisen armeijan toimesta.
Siitä huolimatta, korkean maan menetys pohjoisessa
heikentynyt merkittävästi liittoutuneiden asema.
Saksalaiset julkaisivat toisen erän kloorikaasua kaksi päivää myöhemmin
24. huhtikuuta,
tällä kertaa suunnattu Kanadan joukkoja vastaan sijaitsee Ypresin koilliseen,
ja taas esipuhe terävällä tykistöpommituksella.
Saksalaiset joukot saivat jälleen valtaansa suojaamattomia Kanadan joukkoja vastaan.
Vaikka taistelu oli kovaa,
leviämässä kauas etelään alueelle nimeltä Hill 60.
Kaasusota oli kuitenkin menettämässä vaikutustaan
koska joukkojen ottaminen oli suhteellisen helppoa kloorikaasun vaikutuksista
jossa näytät heille yksinkertaiset perusasiat.
Tämän seurauksena etenevä saksalainen jalkaväki kärsi raskaita tappioita
sitä seuranneessa rajussa taistelussa.
Kenraali Smith-Dorrien ehdotti kahden ja puolen mailin vetäytymistä
lähellä Ypresiä.
Hänestä tuntui, ettei mitään lyhyttä laajamittaisesta vastahyökkäyksestä
laukaisi Saksan joukot takaisin alkuperäisille paikoilleen.
Idea ei saanut hyvän vastaanoton ylipäällikön toimesta
Britannian retkikuntajoukoista, Sir John French,
joka hylkäsi ehdotuksen lähettämällä sen takaisin Englantiin.
Ironista kyllä, Smith-Dorrienin tilalle, Kenraali Herbert Plumer,
myös suositeltavaa yleinen vetäytyminen ranskalaisiin.
Ehdotus hyväksyttiin.
24. toukokuuta Saksan raskas hyökkäys pakotti liittoutuneiden vetäytymään uudelleen.
Kuitenkin myös saksalaiset olivat loppumassa tarvikkeista ja työvoimasta,
ja siksi he olivat velvollisia lopettamaan hyökkäyksen.
Sen sijaan he turvautuivat tönäisyyteen muinainen kaupunki tykistöineen
tarkoituksenaan muuttaa se raunioiksi.
Silti Saksan hyökkäys oli vähentynyt huomattavasti
liittoutuneiden komennon kokoinen.
Korkein maa oli menetetty,
ja se oli korkeintaan kolme mailia leveämpi ja viisi mailia syvä.
Tappiot Ypresin toisen taistelun aikana liittoutuneiden sotilaiden arvioitiin olevan 69 000,
35 000 saksalaista sotilasta vastaan.
Tällä kertaa ero numeroissa selitettiin kloorikaasun käytöllä,
mutta sen käyttö Belgiassa rasittaa vain lisää
Saksan jo ennestään hauraista suhteista vielä neutraalin Yhdysvaltojen kanssa.
Tästä lähtien kaasua käytettiin molemmin puolin ristiriitaisella menestyksellä.
Britit käyttivät ensin kaasua Loosin taistelun aikana,
joka alkoi toukokuun alussa
kun taistelu vielä jatkui Pohjois-Ranskassa.
Se kaikki on osa laajempaa hyökkäystä Artoisin alueella
brittiläisten ja ranskalaisten joukkojen toimesta.
Ranskan ylipäällikkö Joseph
ja brittiläiset komentajat luotti numeeriseen ylivoimaan,
joskus jopa kolmesta yhteen palvelukseen ranskalaisten voittaakseen saksalaiset.
Kuitenkin hyökkäykset Vimy Ridgeä vastaan Arrasin lähellä ei ollut onnistunut.
Loos-hyökkäys alkoi 25. syyskuuta,
neljä päivää kestäneen tykistöpommituksen jälkeen jossa ammuttiin 250 000 ammusta.
Se katsottiin kuitenkin epäonnistuneeksi kun saksalaisten puolustus oli ehjänä,
joten se peruttiin 28. syyskuuta.
Vakavista epäilyistä huolimatta Douglas Haig,
brittiläinen komentaja, sitoutui hyökkäykseen kuusi divisioonaa.
Hän ei ollut huolissaan selvästä puutteesta
saatavilla olevissa kuorissa, ja joukkojensa väsynyt tila,
jotka kärsivät väsymyksestä.
Hän oli myös huolissaan vaikean maaston luonteesta
joka olisi ylitettävä.
Vastustaa kuitenkin näitä huolia,
oli todellisuutta, että britit nautti massiivisesta numeerisesta ylivallasta
Saksan vastustusta vastaan ​​Loosissa paikoissa seitsemästä yhteen.
Kerran alustava tykistö pommitukset päättyivät,
Haigin taistelusuunnitelmat vaativat vapauttamista 5 100 sylinteriä kloorikaasua,
vastaa 140 tonnia.
Käytettävän kaasun määrä suunniteltiin voittaakseen primitiivisen tilan kokonaan
saksalaisen kaasunaamarisuunnittelun käytössä tuolloin.
Valitettavasti kaasun vapautuminen ei ollut suuri menestys.
Paikoin tuuli puhalsi kaasua takaisin Britannian juoksuhaudoihin,
seurauksena 2 632 brittiläistä kaasuonnettomuutta, vaikka vain seitsemän kuoli.
Useiden päivien satunnaisten taistelujen jälkeen
britit olivat lopulta pakotettu määräämään perääntymisen.
Se oli tämän taistelun aikana että Rudyard Kiplingin poika John
kadonnut uskottiin tapetuksi.
Se, että hänet oli listattu kadonneeksi aloitti hänen vanhempiensa ristiretken
löytääkseen hänen ruumiinsa ja hautaa se asianmukaisesti,
mutta ilman menestystä.
Heidän surunsa vain korosti taakkaa
sitä kestettiin tuhansien vanhempien toimesta
koko maassa.
Loosin hyökkäys uusittiin britit 13. lokakuuta,
kun tulee lisää suuria tappioita,
yhdistettynä huonoon säähän aiheutti hyökkäyksen keskeyttämisen.
Taistelun aikana, britit kärsivät 50 000 uhria.
Saksan uhreja arvioitiin paljon pienemmiksi
noin puolet Britannian kokonaismäärästä.
Brittien epäonnistuminen Loosissa vaikutti asiaan Sir John Frenchin tilalle
ylipäällikkönä Douglas Haig vuoden 1915 lopussa.
Muualla Ranskan edistystä Champagne-polkua pitkin edessä
varhaisista onnistumisista huolimatta.
Kun liittolaiset alkoivat laskeutua maihin, Saksalaiset olivat liian hyvin kaivattuja.
Aivan liian usein, tykistöpadot epäonnistuivat
leikkaamaan piikkilankapeltoja joka makasi saksalaisten hautojen edessä.
Myös saksalaiset konekiväärit olivat yleensä hyvässä asennossa
pieniä linnoituksia betonilla vahvistettu.
Vaikka hyökkäysjoukot onnistuivatkin löytää tiensä langan läpi,
he löysivät usein että tykistöllä ei ollut juurikaan vaikutusta
syvälle kaivetuilla saksalaisilla bunkkereilla.
Myös saksalaiset järjestivät reservinsä hyvin.
He pitivät vain vähimmäismäärän sektorin pitämiseen tarvittavia miehiä,
samalla kun heillä on paljon suurempi määrä miehiä takaisin toisen linjan puolustukseen,
tykistön kantaman ulkopuolella.
Kun pato päättyi,
nämä joukot lähetettiin eteenpäin aloittaa vastahyökkäyksen.
Hyökkäys onnistui yleensä
hyökkäävien joukkojen lukumääränä konekiväärit tyrmäsivät heidät.
Tappiot ja olosuhteet Flanderissa ja Länsi-Ranska olivat kauhistuttavia.
Italian rintamalla kuitenkin he saavuttivat uusia syvyyksiä.
Italialaiset olivat tulleet sotaan toukokuussa 1915 liittoutuneiden puolella.
Suurin osa taisteluista piti keskittyä
Isonzo-joen varrella, joka sijaitsee nykyisessä Sloveniassa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana kuitenkin
60 mailia pitkä joki kulki pohjoisesta etelään juuri Itävallan sisällä
Italian rajalla Adrianmeren kärjessä.
Oli vaikeaa maastoa
kuin se oli vierekkäin vuorten varrella molemmin puolin.
400 mailin rintama oli vuoristoinen ja itävaltalaisten hallitsema,
jotka olivat odottaneet sitä Italiaa tulisi lopulta sotaan.
Italian kansliapäällikkö Luigi Cardone
arvioivat parhaan mahdollisuutensa menestyä hyökkäsi rannikkotasangon yli
Isonzon alapäästä itään.
Hän kuitenkin myös uskoi että Italian armeija
voisi iskeä pohjoisempana ja ohittaa vuoret
joen molemmin puolin tulla Itävalta-Unkarin joelle.
Hän kuitenkin odotti leikkauksia Isonzo-sektorilla on kaikkea muuta kuin helppoa.
Hän oli myös hyvin tietoinen että joki oli altis tulville,
ennätyssateet pahentavat vuosina 1914 ja 18.
Taisteluja olisi noin 12 Isonzoa pitkin,
jotka kaikki joko päättyi umpikujaan tai katastrofiin.
Vuonna 1915 käytiin neljä taistelua Isonzon varrella.
Vaikka italialaiset hänellä oli numeerinen ylivoima,
Itävalta-Unkarin joukot miehitti suurimman osan vuorista
näkymät joelle.
Siten he olivat tyytyväisiä puolustamiseen
ja anna italialaisten yrittää ja syrjäyttää ne.
Cardonalla oli kaikki tarkoituksensa hyökkäämisestä tässä vaiheessa
ja oli tasaisesti rakensi joukkonsa sen mukaisesti
ennen Italian sodanjulistusta.
Kuitenkin itävaltalais-unkarilaiset tiesi myös mitä aikoi tehdä,
ja niin heillä oli myös aikaa valmistautua.
Ensimmäinen Isonzon taistelu alkoi 23. kesäkuuta,
vaan italialaiset tekivät saman virheen
komentajana länsirintamalla,
lähettää jalkaväkeä hyökätä hyvin valmistettua puolustusta vastaan
ilman riittävää tykistön tukea.
Kahden viikon taistelun jälkeen
jossa italialaiset saavutti vain pieniä voittoja,
hyökkäys keskeytettiin.
Lepoajan piti kuitenkin olla lyhyt,
kuin toinen Isonzon taistelu otettiin käyttöön 18. heinäkuuta.
Näin malli oli asetettu.
Seuraavan taistelun aikana italialaiset eivät koskaan onnistuneet
joen ylityksessä ja pitelee kaukana pankista,
tekemisestä puhumattakaan mitään vakavia alueellisia voittoja.
Kumulatiiviset uhrit lukuisista Isonzon taisteluista
olivat valtavia.
Puolet Italian sodan uhreista yhteensä 600 000
kärsivät Isonzon varrella.
Itävalta-Unkarin tappiot eivät suinkaan olleet, koska monet olivat kuitenkin korkeita,
noin 200 000,
kokonaissummasta noin 1,2 miljoonan uhrin.
Yhdeksäntoista viisitoista päättyi liittoutuneisiin vetäytyessään Gallipolista.
Monella tapaa tuo tapahtuma kuvasivat omaisuuttaan koko vuoden 1915 ajan.
Pienet voitot valtavilla kustannuksilla miesten elämässä,
vain pakotetaan takaisin lähtölinjoilleen.
Mitään lepoa ei kuitenkaan tarvinnut olla.
Vuonna 1916 kärsimyksen oli määrä jatkua
saavuttaa uusia syvyyksiä teurastuksen mittakaavassa.