Hvem kunne tro, ser på livet i Frankrig i 1914,
at landet, sammen med hele Europa,
var ved at blive ramt af en af de mest forfærdelige tragedier i historien?
Det er rigtigt, at Alsace-Lorraine var stadig et uhelet sår,
og at der var bittert had af tyskerne,
stadig kendt ved det fornærmende navn Boche.
Det var der dog ingen, der tænkte at krig var mulig.
Der havde været fred i næsten 45 år.
Det var tiden af den fransk-russiske alliance,
og Entente Cordiale havde erstattet den gamle rivalisering med Storbritannien.
Men faren var der, Europas fred var en væbnet fred.
Kaiser Wilhelm II's Tyskland ønskede en plads i solen.
Den parisiske skare fyldte Avenue du Bois.
Paris dansede i den smukke sommer 1914,
og en gnist satte alt i brand.
Nitten-femten var det første hele år af første verdenskrig.
Bevægelseskrigen det havde været et træk
af krigens første uger var gået i stå
i skyttegravskrigens dødvande.
I Vesteuropa tyskerne havde sat sig i velforberedte stillinger,
tager ofte det værdifulde højdepunkt.
Det betød, at franskmændene og deres britiske allierede
skulle angribe disse forsvarsværker hvis tyskerne skulle besejres.
Nitten-femten skulle være et år af frustration for de allierede,
som de forgæves prøvede at fremtvinge et gennembrud.
Der var også en udvidelse af konflikten,
med det skæbnesvangre forsøg ved en landgang i Tyrkiet i Dardanellerne
og Italiens indtog ind i krigen på de allieredes side.
Nitten-femten skulle også se krigsførelse får en ny dimension,
med bombningen af ​​britiske byer af Zeppelin luftskibe
og begyndelsen af ​​angreb på allierede og neutral forsendelse med tyske U-både,
en politik, der i sidste ende ville bringe USA ind i krigen.
Året begyndte med kamp i Champagnen
og Artois-sektorer af Vestfronten.
Trods gentagne forsøg at fjerne dem,
det tyske forsvar var langt overlegent,
med velforberedte maskingeværstillinger
tager en hård vejafgift på de franske angribere.
Kampene fortsatte til pause indtil midten af ​​februar.
Der var et kort slag for at omorganisere før kampen blev genoptaget.
Men i midten af ​​marts hele offensiven var blevet afbrudt
af franskmændene skyld til styrken af ​​tyske modangreb
og en konstant mangel på succes.
Champagne skulle være scenen af en anden større offensiv
senere på året.
I mellemtiden krigen var ved at tage en ny dødbringende drejning
i, at det bragte civile hundredvis miles væk ind i kampsfæren.
Natten til den 19. januar kl.
den tyske flåde søsatte de første Zeppelin luftskibe
at angribe det britiske fastland.
Dette var det første af mange razziaer
som fortsatte i et tempo omkring to om måneden,
sideløbende med at fortsætte rekognosceringspatruljer.
Det tyske admiralitet var meget begejstret for resultaterne
og bad om tilladelse til at bombe London.
Dette blev kun givet af Kaiser
efter en række razziaer af franske bombefly mod tyske byer.
Den 31. maj 1915,
det første razzia blev udført mod London,
dræbte syv og sårede 35.
Det mest succesfulde Zeppelin-raid på London i hele krigen
var den 8. september 1915.
Dette razzia forårsagede mere end en halv million punds skade,
næsten det hele fra en Zeppelin, LZ 13,
som formåede at bombe det centrale London.
Den enkelte razzia forårsagede mere end halvdelen af ​​den materielle skade
forårsaget af andre razziaer mod Storbritannien i 1915.
I resten af ​​1915
Zeppelinerne angreb London ofte og ustraffet.
De fløj for højt til de fleste fly,
og da de blev opsnappet med fly,
ammunitionen i brug dengang havde ringe effekt.
På trods af denne straffrihed, den materielle effekt af razzierne,
med undtagelse af LZ 13-succesen, var relativt lille.
Navigationen var meget primitiv, og som krigen skred frem,
briternes brug af blackouts gjorde det endnu sværere.
Bombe sigtning var langt fra præcis.
Det er anslået at kun 10 procent af bomberne
faldt fra Zeppelins ramte deres mål.
Men den psykologiske påvirkning af disse razziaer
var nok til at få briterne til at binde sig 12 eskadriller på hjemmeværn.
I mellemtiden til søs, tyskerne erklærede deres hensigt
at sulte Storbritannien til underkastelse ved at blokere hendes havne.
Tyskerne forlængede dog deres blokade til at omfatte angribende skibe
flyvende neutrale flag, inklusive amerikanske skibe.
Hvad var særligt afskyeligt
var angrebene blev udført uden varsel,
hvilket var modsat til vedtagne regler for havet.
Amerika var neutralt, og der var mange som ønskede, at det skulle forblive sådan.
Dog den 7. maj en tysk U-båd sænkede Cunard liner Lusitania,
dræbte over 1100 civile, inklusive 128 amerikanere.
Lusitania havde forladt New York den 1. maj.
Hun var en af ​​de hurtigste flydende liners,
og endda med en kedel lukket ned for at bevare kul,
hun kunne stadig løbe fra en U-båd.
Samt hendes passager, hun bar kød,
medicinske forsyninger, kobber, ost, olie og maskiner,
men hun blev også i hemmelighed læsset med ammunition til Storbritannien til krigen.
For at forsøge at afskrække passagerer, tyskerne afgav en meddelelse
i avisen næste gang til Cunards annonce for hendes rejse.
I den mindede de læserne
at Lusitania blev betragtet tyskernes legitime mål.
Advarslerne blev afvist som et propagandatrick,
og hun sejlede.
Venter på hende ud for Irlands kyst lå U-20,
hvis kaptajn allerede havde fået et ry
for at angribe uden varsel.
En enkelt torpedo ramte Lusitania,
skal følges ved en mystisk anden eksplosion.
Det var nok at sende det til bunden på omkring 20 minutter
før mange af redningsbådene kunne lanceres.
Når nyheden om angrebet nåede USA,
der var forargelse og udbredt fordømmelse,
resulterede i en diplomatisk krise mellem Tyskland og USA.
Selvom forliset af Lusitania var ikke årsagen
at Amerika til sidst erklærede krig om Tyskland i 1917,
det spillede bestemt en væsentlig rolle med at forme den offentlige mening.
I Storbritannien var der stigende kritik af Royal Navy
efter razziaen mod nordøst af en eskadron af tyske overfladefartøjer.
Den offentlige og politiske reaktion i Storbritannien udtrykte forargelse
at den tyske flåde kunne sejle så tæt på den britiske kyst,
og fortsæt derefter med at beskyde kystbyer.
Opmuntret af succesen med razziaen,
dens kommandant, admiral Franz von Hipper,
planlagt endnu et raid for den følgende måned.
Han var dog opsnappet af briterne
den 24. januar, 1915, i Dogger Bank,
midt mellem Tyskland og Storbritannien.
Det havde briterne klaret at aflytte tysk trådløs trafik
takket være en fanget kodebog.
Følgelig admiral David Beatty sætte sejl med fem slagkrydsere
at møde disse tre.
At indse, at han var i undertal, Hipper forsøgte at flygte,
tro på de britiske slagkrydsere at være relativt langsom.
Dog Beattys krydsere var især hurtigere
end deres tyske kolleger,
og de indhentede snart røverne.
Dog selv om en stor britisk succes syntes sandsynlig,
Beatty overvældet af frygt for miner og et falsk ubådssyn,
besluttede at opgive angrebet, lader Hippers eskadron undslippe.
I marts, Storbritannien begyndte at blokere tyske havne.
Selvom det ville tage tid,
det skulle vise sig at være mere vellykket end tyske forsøg på lignende handling.
Faktisk den britiske blokade spillede en vigtig rolle
med at tvinge tyskerne at søge en våbenhvile i 1918.
Til den tid, landet var næsten løbet tør for råvarer,
og civile blev tvunget til at fouragere gennem affald på jagt efter mad.
For at hjælpe med at bekæmpe ubådstruslen,
en ny type af bevæbnet købmand blev prøvet.
En pistol var anbragt på det forreste dæk,
som hurtigt kunne forberedes så snart en U-båd dukkede op for at angribe.
Selvom kampene med Vestfronten havde nået et dødvande,
krigen i østen det gik godt for Tyskland.
Efter deres succes i Tannenbaum året før,
nogle spurgte om russerne kunne komme sig
så store var deres tab.
I slutningen af ​​januar, de to sider stødte igen sammen i Bournemouth,
vest for Warszawa i nutidens Polen.
Kampen var ubeslutsom,
selvom russerne mistede yderligere 50.000 mand.
Det var også første gang at tyskerne brugte gas,
selvom de frysende temperaturer betød, at gassen ikke kunne fordampe.
BolimC3w var forløberen til det andet slag ved de syriske søer,
som var tiltænkt at tvinge Ruslands nederlag
og dermed afslutte krigen på den russiske front.
Også kendt som vinterslaget
fordi den åbnede under en voldsom snestorm.
Det andet slag ved de assyriske søer blev undfanget af Paul von Hindenburg
for et to-benet afgørende skub mod Rusland
af de østrigske og tyske hære.
Planen blev godkendt af den tyske stabschef Erich Falkenhayn,
om end modvilligt,
som han troede, at sejren i Vesten var inden for Tysklands rækkevidde.
Slaget begyndte i en voldsom snestorm, men inden for en uge,
tyskerne var rykket næsten 70 miles frem mod den russiske sydfløj.
Da de faldt tilbage, russerne blev angrebet fra nord.
Denne gang mod deres højre flanke.
I desperate kampe kæmpede russerne ud for den tyske omringning
giver mange mulighed for at flygte.
De led stadig 56.000 ofre og mange flere taget til fange.
For at prøve at bringe lindring til de hårdt pressede russere,
briterne udtænkte en plan designet til at slå Tyrkiet ud af krigen
og tillade forsyninger videre til Ruslands Sortehavshavne.
Planen, idéen af den britiske første søherre
admiralitet Winston Churchill,
skulle udføre et amfibieangreb på Dardanellerne og Gallipoli.
I første omgang blev det udtænkt som en fuldstændig flådesag,
hvori de tyrkiske forter der lå langs de smalle stræder
ville blive bombarderet til underkastelse af en stor styrke af skibe.
Dette blev hurtigt erkendt som urealistisk, ikke mindst fordi søartilleriet
ikke kunne forventes at opnå den nødvendige stejle bane
påkrævet for at slå forterne ud.
Også selvom flådebombardementet havde haft succes,
fraværet af landtropper ville have forhindret briterne
fra at få kommandoen over kystlinjerne,
og i fravær af forsyninger fra kysten,
flådeflåden ville have været nødt til at vende tilbage hjem for at tanke og genopfylde.
Ikke desto mindre Churchills plan blev formelt godkendt af krigskabinettet
i slutningen af ​​januar 1915.
Den britiske krigsminister, Lord Kitchener,
beordrede, at den eneste disponible division af infanteriet sættes i beredskab
skulle flåden bestræbe sig vise sig vellykket.
Den 19. februar begyndte angrebet,
men den kombinerede britiske og franske styrker viste sig ineffektive
i ansigtet af et effektivt tyrkisk forsvarssystem
og stakkels allierede skyderi.
Mens de allierede ikke indså
var, at de havde forvoldt stor skade
og de tyrkiske forsvarere manglede også kritisk ammunition.
Men i stedet for at aflyse bestræbelsen på at mislykkes,
den britiske og franske regering besluttede at presse videre
med en kombineret flåde og jordekspedition,
det hele, der skal ledes af Lord Kitcheners tidligere protege,
den nyudnævnte Sir Ian Hamilton.
Hamilton fik tildelt en styrke på 75.000 mand
og en yderligere 18.000 franske kolonitropper,
står over for over 84.000 tyrkiske tropper
ledet af en tilknyttet tysk officer, Liman von Sanders.
Oprindeligt havde kun 20.000 mand og begrænset ammunition.
Sammen med organisatoriske vanskeligheder,
frygtede han at invasionsforsøget ville lykkes.
Han behøver dog ikke at frygte, at Hamilton havde arvet en lige så stor
hvis ikke mere uorganiseret drift.
Helt bortset fra at være usikker hvad han forventedes at opnå,
den høflige Hamilton havde sat sejl fra England minus personale
og med fraværet af informeret efterretningstjeneste
om det tyrkiske forsvar.
I tilfældet fandt landingerne sted to steder den 25. april 1915
Cape Helles og Ari Burnu, som snart blev omdøbt til Anzac Cove.
Disse blev udvalgt af Hamilton
på grundlag af, at deres fangst ville vurdere fremskridtene
af den allierede kampflåde langs sundet.
Femogtredive tusinde mand landede ved Kap Helles
på halvøens sydspids, fem steder.
Længere langs den Ægæiske kyst,
australierens 17.000 mænd og New Zealand Corps, Anzacs,
blev landet Ari Burnu og Gaba Tepe.
Som forsvarerne stadig var nødt til at organisere sig,
en enkelt division var alt, der var tilgængeligt
at holde de allierede tilbage.
På trods af deres ulempe,
tyrkerne klarede sig bemærkelsesværdigt godt i at holde de 35.000 tropper tilbage
af invasionsstyrken ved Kap Helles.
Af de fem landingssteder,
to kom under kraftig tyrkisk maskingeværild.
De resterende tre steder blev hurtigt sikret,
men ubeslutsomhed i kommandokæden betød, at fordelen ikke blev udnyttet.
Anzacs klarede sig noget bedre,
have fundet hele deres landing uden modstand.
De udnyttede det fuldt ud
ved at skubbe til højderne som overså hele halvøen.
Men en resolut tyrkisk forsvarsstyrke,
hastigt samlet af oberst Kemal standsede Anzac-fremstødet,
til sidst tvinger dem tilbage til strandene ved dagens slutning.
Den allierede holdning inden udgangen af ​​den 25. april
var ikke noget opmuntrende.
Selvom der var opnået landinger,
eventuelle yderligere fremskridt ikke havde været muligt.
Tyrkiske tropper blev hurtigt omringet den allierede styrke og desuden
havde højderne over strandhovederne.
Hamiltons styrke, finder sig kort nødvendig ammunition,
blev yderligere handicappet af kravet at bruge sit artilleri sparsomt.
Alligevel den tyrkiske styrke fandt sig på samme måde ude af stand til at rykke frem,
finder det svært at presse Hamiltons solidt forankrede mænd
tilbage i havet.
Et dødvande satte ind,
sammen med det særligt ubehagelige form for skyttegravskrig
ligner den oplevede på vestfronten.
Hamiltons samlede tab var store.
Op til en tredjedel af hans styrke havde lidt ofre.
Han anmodede derfor om forstærkninger fra Kitchener i London.
Sidstnævnte forpligtede i sidste ende,
men ikke uden først at skulle møde en byge af kritik
fra britiske og franske befalingsmænd på vestfronten,
overbevist om, at reserver ikke kunne spares.
Til sidst forstærkede de 12 divisioner.
Hamiltons næste træk kom den 6. august 1915,
med en yderligere landing ved Suvla Bugt.
Målet var at koble sammen med Anzacs ved Anzac Cove
og at feje over halvøen.
På samme tid, styrkerne ved Helles og Anzac Cove
skulle bryde ud og forbinder med den nye landgangsstyrke.
Ved planlægning af begge yderligere angreb,
Hamilton var optaget af at binde op så mange tyrkiske tropper som muligt
for at garantere succesen af de friske landinger ved Suvla Bugt.
I mellemtiden tyrkiske forstærkninger fortsætte med at ankomme til halvøen,
til sidst at bygge til 14 divisioner.
Landingerne blev påbegyndt ved 22-tiden. om aftenen den 6. august.
Tyve tusinde tropper lander ved Suvla-bugten,
med stort set ingen tyrkisk opposition til dem fra snigskytteild.
Resten af ​​de britiske tropper blev landet med succes
den følgende morgen,
omend på forskellige steder langs bugten på grund af rekognosceringsfejl.
Forsinkelser i at trykke fremad tilladt tyrkerne for at bringe forstærkninger op,
tvinger de allierede tilbage til deres strandhoveder.
Tabene var forudsigeligt store.
De allierede led omkring 18.000 tilskadekomne
ved Suvla Bay og Anzac Cove, plus yderligere 3.500 hos Helles.
Tyrkerne led 18.000 tab ved Anzac Cove
og hvad som helst fra 9 til 20.000 ved Suvla Bugt.
Endnu en gang en stat af skyttegravskrig sat ind fra Suvla.
Forsøg på at forbinde sig med kræfterne ved Helles og Anzac Cove mislykkedes også.
Hamilton anmodede yderligere 95.000 forstærkninger
fra den britiske krigsminister, men hans anmodning blev afvist.
Med trykmontering i Frankrig og et nyt angreb på Salonika
bliver planlagt, der var ingen forstærkninger til rådighed.
Den eneste mulighed var at evakuere,
en beslutning støttet af Kitchener selv efter en inspektion af regionen.
Den britiske regering, efter at have været ude i flere uger,
endelig sanktioneret en evakuering den 7. december.
Desværre, på dette stadium, en kraftig snestorm havde sat ind,
gør en sådan operation farlig.
Ikke desto mindre evakueringen af ​​105.000 mand
og 300 kanoner fra Anzac Cove og Suvla Bay
blev gennemført med succes fra den 10 til den 20. december 1915.
Evakueringen af ​​35.000 mand fra Helles blev gennemført fra slutningen af ​​december
indtil den 9. januar 1916.
Evakueringsoperationen var let det mest succesfulde element
af hele kampagnen, med næsten ingen tilskadekomne.
Der blev gjort en møjsommelig indsats for at bedrage de 100.000 ser tyrkiske tropper
til at tro at bevægelsen af ​​allierede tropper
udgjorde ikke en tilbagetrækning.
Fire hundrede og firs tusinde Allierede tropper deltog
i Gallipoli-kampagnen.
Af dette tal var 252.000 ofre, inklusive 48.000 dræbte.
Tyrkiske tab er blevet anslået til 250.000,
heraf mindst 65.000 menes at være dødsfald.
I foråret 1915
opmærksomheden vendt tilbage til vestfronten.
Ved Neuve Chapelle, vest for Lille i det nordvestlige Frankrig,
tyskerne holdt en lille fremtræden.
Den 10. marts,
de britiske og franske styrker indledte et angreb for at reducere fremtræden.
Leder angrebet var Douglas Haigs første hær.
Overfaldet begyndte med en artilleri spærreild
der varede i 35 minutter.
Tre hundrede og toogfyrre kanoner bankede tyskerne
på tværs af en 2000-yard linje,
understøttet af rekognosceringsfly og Royal Flying Corps.
Under spærreilden, flere granater blev affyret
end i hele boerkrigen.
En nøgtern refleksion om transformation af krigsførelse
i løbet af 15 år.
Fire divisioner af 40.000 mand blev begået
langs en tre kilometer lang front.
Infanteriet fandt sig selv ofte fastlåst i hånd-til-hånd-kampe,
men de første fremskridt var hurtige.
Den britiske ekspeditionsstyrke fandt sig hurtigt i at bryde igennem
en del af den tyske linje, kun sikret af en enkelt division,
en kronprinsgruppe rangeret som sjette hær i landsbyen Neuve Chapelle.
De tog kun fire timer til at sikre landsbyen.
Efter at have opnået en reel gevinst, erobringen af ​​landsbyen,
forsynings- og kommunikationsproblemer begyndte at plage Haigs tropper.
Rupprecht afsendte reserver til Neuve Chapelle,
indlede et modangreb den 12. marts.
Briterne alligevel formået at holde deres gevinster
omkring to kilometer jord oprindeligt tabt i oktober 1914.
Yderligere fremskridt mod landsbyen U-både,
hvilket var det franske mål, viste sig umuligt.
Af omkring 1000 tropper, der angreb en base, ingen overlevede.
Angrebet blev derfor standset den 13. marts.
allierede ofre under slaget var 11.200.
Tab blandt den tyske sjette armé var nogenlunde ens.
Selvom 1.200 tyske tropper blev også taget til fange af briterne.
Sir John French, BEF's øverstkommanderende,
dels skylden på mangel af artillerigranater
for den manglende succes ud over det indledende fremskridt.
Shell-produktion i Storbritannien var ikke i stand til at følge med kravene
om, hvad der skulle blive en lang krig.
Efter indgrebet af Lord Northcliffe, Daily Mail,
et nyt ammunitionsministerium blev skabt under David Lloyd George.
French besluttede, at BEF bør oplagre større mængder
af skaller i fremtiden.
Dog ved at forlænge varigheden af sådanne bombardementer,
det afgørende element af overraskelse, afgørende for sådanne angreb gik tabt,
giver tyskerne værdifuld ekstra tid til forberedelse.
Efter fiaskoen af de allieredes angreb på Neuve Chapelle,
det var tyskernes tur til at angribe.
Denne gang Ypres i Belgien.
Det skulle være tyskernes eneste større angreb på vestfronten
i 1915,
da deres indsats var koncentreret om at besejre russerne.
Faktisk offensivens hovedformål skulle aflede allieredes opmærksomhed
væk fra øst.
Den næstbedste offensiv er nu kendt og huskes generelt
som markering af den første brug gas på vestfronten.
Selvom det er indført med minimale effekter på den russiske østfront
i Bournemouth af tyskerne tidligt på året,
dens indvirkning under det andet Ypres var overraskende effektiv,
selvom brugen var i konflikt med Haag-konventionen,
som forbød gaskrigsførelse.
Fem tusind syv hundrede dåser indeholdende 168 tons klorgas
blev udgivet ved solnedgang den 22 april mod franske, algeriske,
og territoriale divisionstropper,
efter et kort indledende bombardement af 17-tommer skaller.
Et slør af grønlig-gul tåge
kunne ses rulle henover fra de tyske frontlinjer
til de franske stillinger.
De rædselsslagne allierede tropper flygtede i panik mod Ypres.
Den tunge gas satte sig og tilstoppede skyttegravene, hvor det samledes.
Dækker fire miles af skyttegravslinjer, gassen påvirkede omkring 10.000 soldater,
halvdelen døde inden for ti minutter af gassen, der når frontlinjen.
Døden var forårsaget af kvælning.
De, der levede, blev midlertidigt blindet og snublede i forvirring,
hoster kraftigt.
To tusinde af disse tropper blev taget som krigsfanger.
De to fremrykkende tyske korps, iført primitive åndedrætsværn,
gik forsigtigt gennem et klart syv kilometer langt hul
i de allierede linjer.
I planlægningen af ​​angrebet, ingen reserver var anset for nødvendige.
Den tyske kommando anså det for utænkeligt
det er et stort gennembrud kunne opnås.
Faktisk tyske befalingsmænd blev fuldstændig overrasket
ved angrebets succes.
I konsekvens heraf det faktiske gennembrud ikke blev udnyttet fuldt ud.
Efter at være kommet tre kilometer frem ind i allierede linjer,
tyskerne standsede under et hagl af en hastigt forberedt modoffensiv
af den britiske anden hær.
Alligevel tabet af højjord mod nord
væsentligt svækket den allierede position.
Tyskerne frigav en anden batch klorgas to dage senere
den 24 april,
denne gang rettet mod canadiske tropper beliggende nordøst for Ypres,
og igen forord ved et skarpt artilleribombardement.
Igen vandt de tyske styrker terræn mod de ubeskyttede canadiske tropper.
Selvom kampene var hårde,
breder sig langt sydpå til området kaldet Hill 60.
Men gaskrig var ved at miste sin virkning
da det var relativt nemt at tage tropper på virkningerne af klorgas
hvor du viser dem simple grundlæggende ting.
Som et resultat, det fremrykkende tyske infanteri lidt store tab
i de voldsomme kampe, der fulgte.
General Smith-Dorrien foreslået en tilbagetrækning på to og en halv mil
tæt på Ypres.
Han følte, at intet kort af en storstilet modoffensiv
lancerede de tyske styrker tilbage til deres oprindelige positioner.
Idéen blev ikke godt modtaget af den øverstbefalende
af den britiske ekspeditionsstyrke, Sir John French,
som reelt afviste forslaget ved at sende den tilbage til England.
Ironisk nok, Smith-Dorriens afløser, General Herbert Plumer,
anbefales også en generel tilbagetrækning til franskmændene.
Forslaget blev accepteret.
Den 24. maj et kraftigt tysk overfald tvang en yderligere allieret tilbagetrækning.
Tyskerne var dog også ved at løbe tør af forsyninger og arbejdskraft,
og så var de forpligtede at afbryde offensiven.
I stedet greb de til at puste den gamle by med artilleri
opsat på at reducere det til murbrokker.
Alligevel angreb det tyske var reduceret betydeligt
størrelsen af ​​den allierede fremtrædende.
Den højeste grund var gået tabt,
og det var ikke mere end tre miles på tværs og fem miles dyb.
Tab under det andet slag ved Ypres blev anslået til 69.000 allierede tropper,
mod 35.000 tyske tropper.
Denne gang er forskellen i antal blev forklaret med brugen af ​​klorgas,
men dets brug i Belgien kun belaste yderligere
om Tysklands allerede skrøbelige forhold med det stadig neutrale USA.
Fra nu af blev gas brugt af begge sider med blandet succes.
Briterne brugte først gas under slaget ved Loos,
som begyndte i begyndelsen af ​​maj
mens kampene stadig stod på i det nordlige Frankrig.
Det er alt sammen en del af en bredere offensiv i Artois-regionen
af britiske og franske styrker.
Den franske øverstkommanderende Joseph
og britiske befalingsmænd stolede på numerisk overherredømme,
nogle gange så meget som tre til én tjeneste af franskmændene, for at overmande tyskerne.
Dog angreb på Vimy Ridge nær Arras havde ikke haft succes.
Loos-offensiven begyndte den 25. september,
efter et fire dages artilleribombardement hvor 250.000 granater blev affyret.
Det blev dog betragtet som en fiasko da det tyske forsvar blev fundet intakt,
så det blev aflyst den 28. september.
Trods alvorlige betænkeligheder, Douglas Haig,
den britiske kommandant, begået seks divisioner til angrebet.
Han var ikke bekymret om en markant mangel
i tilgængelige skaller, og hans troppers trætte tilstand,
som led af træthed.
Han var også bekymret af det vanskelige terræns karakter
der skulle krydses.
Modsat disse bekymringer,
var den virkelighed, at briterne nød massiv numerisk overherredømme
mod deres tyske modstand ved Loos på pladser syv til én.
Engang det foreløbige artilleri bombardement afsluttet,
Haigs kampplaner krævede løsladelsen på 5.100 flasker klorgas,
svarende til 140 tons.
Mængden af ​​brugt gas blev designet fuldstændigt at overvinde den primitive tilstand
af tysk gasmaskedesign i brug på det tidspunkt.
Desværre frigivelse af gas var ikke nogen stor succes.
Nogle steder blæste vinden gassen tilbage i de britiske skyttegrave,
resulterede i 2.632 britiske gastilskadekomne, selvom kun syv døde.
Efter flere dages sporadiske kampe,
briterne blev til sidst tvunget til at beordre et tilbagetog.
Det var under denne kamp at Rudyard Kiplings søn, John
blev tabt menes dræbt.
Det faktum, at han var anført som savnet udløste et korstog af sine forældre
at lokalisere sin krop og giv den en ordentlig begravelse,
men uden held.
Deres sorg kun tjent til at fremhæve en byrde
der blev udholdt af tusindvis af forældre
i hele landet.
Loos-angrebet blev fornyet af briterne den 13. oktober,
ved yderligere store tab,
kombineret med dårligt vejr medførte, at offensiven blev indstillet.
Under kampen, briterne led 50.000 tab.
tyske tab blev vurderet meget lavere
omkring halvdelen af ​​det samlede britiske.
Den britiske fiasko ved Loos bidrog til afløseren af ​​Sir John French
som øverstkommanderende af Douglas Haig i slutningen af ​​1915.
Andre steder franske fremskridt langs champagnestien foran
var begrænset på trods af tidlige succeser.
Da de allierede begyndte at lande, tyskerne var for godt gravet ind.
Alt for ofte, artilleri spærreaktioner fejlede
at skære markerne af pigtråd der lå foran de tyske skyttegrave.
Også tyske maskingeværer var normalt godt placeret
i hvad der udgjorde små fæstninger armeret med beton.
Også selvom angrebstropperne klarede sig at finde vej gennem ledningen,
fandt de ofte at Artilleriet havde haft ringe Virkning
på de dybt gravede tyske bunkers.
Tyskerne var også i marshaling deres reserver godt.
De holdt kun et minimum antal af mænd, der er nødvendige for at holde en sektor,
mens de holder et meget større antal mænd tilbage i deres andenlinjeforsvar,
uden for artilleriets rækkevidde.
Da spærreilden sluttede,
disse styrker blev sendt frem at iværksætte et modangreb.
Angrebet var normalt vellykket,
som antallet af angribende tropper blev skåret ned af maskingeværerne.
Tabene og forholdene i Flandern og det vestlige Frankrig var rystende.
Men langs den italienske front, de nåede nye dybder.
Italienerne var kommet ind i krigen i maj 1915 på de allieredes side.
Det meste af kampene skulle koncentreres
langs Isonzo-floden, som ligger i det nuværende Slovenien.
Under Første Verdenskrig var der dog
den 60 kilometer lange flod løb nord til syd lige inde i Østrig
langs grænsen til Italien i spidsen af ​​Adriaterhavet.
Det var svært terræn
da den var flankeret ved bjerge på begge sider.
Den 400 kilometer lange front var bjergrig og domineret af østrigerne,
som havde forudset, at Italien ville til sidst komme ind i krigen.
Den italienske stabschef, Luigi Cardone,
vurderet deres bedste chance for succes lå i angreb på tværs af kystsletten
øst for den nedre ende af Isonzo.
Han troede dog også at den italienske hær
kunne slå længere mod nord og omgå bjergene
på hver side af floden at komme til den østrig-ungarske flod.
Han forventede dog operationer i Isonzo-sektoren for at være langt fra let.
Han var også godt klar over at floden var tilbøjelig til at oversvømme,
forværret af rekordstor nedbør i løbet af 1914 og '18.
Der ville være omkring 12 kampe langs Isonzo,
alt sammen enten endte i dødvande eller katastrofe.
I 1915 var der fire slag langs Isonzo.
Selvom italienerne havde numerisk overlegenhed,
de østrig-ungarske styrker besatte de fleste af bjergene
med udsigt over floden.
Dermed var de tilfredse med at forsvare
og lad italienerne prøve og løsne dem.
Cardona havde alle intentioner at angribe på dette tidspunkt
og havde støt opbyggede sine styrker i overensstemmelse hermed
før Italiens krigserklæring.
Dog østrig-ungarerne vidste også, hvad han ville gøre,
og så havde de også tid til at forberede sig.
Det første slag ved Isonzo begyndte den 23. juni,
men italienerne lavede samme fejl
som chefer på vestfronten,
sende infanteri at angribe velforberedte forsvarsværker
uden tilstrækkelig artilleristøtte.
Efter to ugers kamp
hvori italienerne kun opnået små gevinster,
angrebet blev afblæst.
Pusterumet skulle dog være kort,
som det andet slag ved Isonzo blev lanceret den 18. juli.
Dermed var mønsteret sat.
Under slaget, der fulgte, det lykkedes aldrig italienerne
ved at krydse floden og holder den fjerneste bred,
endsige at lave nogen alvorlige territoriale gevinster.
Kumulative tab af de talrige slag ved Isonzo
var enorme.
Halvdelen af ​​den italienske krigs tab i alt 600.000
blev lidt langs Isonzo.
Østrig-ungarske tab var på ingen måde, da mange ikke desto mindre var høje,
omkring 200.000,
ud af en samlet total omkring 1,2 millioner ofre.
Nitten-femten endte med de allierede trækker sig tilbage fra Gallipoli.
På mange måder den begivenhed kendetegne deres formuer gennem 1915.
Små gevinster med enorme omkostninger i mænds liv,
kun for at blive tvunget tilbage til deres startlinjer.
Der skulle dog ikke være pusterum.
I 1916 skulle lidelserne fortsætte
at opnå nye dybder i slagteskalaen.