Kdo by mohl věřit, při pohledu na život ve Francii v roce 1914,
že země, spolu s celou Evropou,
měl být jedním zasažen z nejstrašnějších tragédií v dějinách?
Je pravda, že Alsasko-Lotrinsko byla ještě nezahojená rána,
a že tam byla hořká nenávist z Němců,
stále známý urážlivým jménem Boche.
Nikoho však nenapadlo že válka byla možná.
Téměř 45 let byl mír.
To byla doba francouzsko-ruské aliance,
a Entente Cordiale nahradil starou rivalitu s Británií.
Nebezpečí tu však bylo, Evropský mír byl ozbrojený.
Německo císaře Viléma II chtěl místo na slunci.
Pařížský dav zaplnil Avenue du Bois.
Paris tančila v krásném létě roku 1914,
a jiskra vše zapálila.
Devatenáct patnáct byl první celý rok první světové války.
Válka pohybu to byla vlastnost
z prvních týdnů války uvázl
v patové situaci zákopové války.
V západní Evropě Němci se usadil do dobře připravených pozic,
často zabírající cenné vyvýšeniny.
To znamenalo, že Francouzi a jejich britských spojenců
bude muset zaútočit na tuto obranu kdyby Němci byli poraženi.
Devatenáct patnáct měl být rok frustrace pro spojence,
jak se marně snažili vynutit si průlom.
Došlo také k rozšíření konfliktu,
s nešťastným pokusem při vylodění v Turecku v Dardanelách
a vstup Itálie do války na straně spojenců.
Devatenáct-pětnáctka měla také vidět válčení dostat nový rozměr,
s bombardováním britských měst vzducholodí Zeppelin
a začátek útoků na spojence a neutrální lodní dopravu německými ponorkami,
politika, která by nakonec přinesla Spojené státy do války.
Rok začal s bojem v Champagne
a Artois sektory západní fronty.
I přes opakované pokusy vypudit je,
německá obrana byla mnohem lepší,
s dobře připravenými kulometnými pozicemi
vybírá si vysokou daň na francouzské útočníky.
Boje pokračovaly přerušit až do poloviny února.
Nastala krátká rána do reorganizace než byla bitva obnovena.
Do poloviny března však celá ofenzíva byla odvolána
ze strany Francouzů k síle německých protiútoků
a neustálý nedostatek úspěchu.
Scénou mělo být šampaňské další velké ofenzívy
později v roce.
Mezitím válka se chystal nabrat nový smrtící obrat
v tom, že přinesl civilistům stovky na míle daleko do sféry boje.
V noci 19. ledna
zahájilo německé námořnictvo první vzducholodě Zeppelin
k útoku na britskou pevninu.
Toto byl první z mnoha nájezdů
která pokračovala tempem asi dva za měsíc,
souběžně s pokračováním průzkumné hlídky.
Německá admiralita byl z výsledků velmi nadšený
a požádal o povolení bombardovat Londýn.
To bylo uděleno pouze císařem
po sérii nájezdů francouzskými bombardéry na německá města.
Dne 31. května 1915
první nálet byla provedena proti Londýnu,
zabil sedm a zranil 35.
Nejúspěšnější Zeppelin raid v Londýně během celé války
bylo 8. září 1915.
Tento nálet způsobil škoda přes půl milionu liber,
téměř všechno z jednoho Zeppelinu, LZ 13,
které se podařilo bombardovat centrální Londýn.
Jediný nálet způsobil více než poloviční materiální škody
způsobené jinými nálety proti Británii v roce 1915.
Po zbytek roku 1915
Zeppelinové často útočili na Londýn a beztrestně.
Pro většinu letadel letěli příliš vysoko,
a když byli zachyceni letadlem,
používanou munici v té době mělo malý účinek.
Navzdory této beztrestnosti materiální efekt nájezdů,
s výjimkou úspěchu LZ 13, byl poměrně nepatrný.
Navigace byla velmi primitivní, a jak válka postupovala,
britské používání blackoutů udělal to ještě těžší.
Míření bomby nebylo ani zdaleka přesné.
Odhaduje se že jen 10 procent bomb
vypadlé ze Zeppelinů zasáhly svůj cíl.
Nicméně, psychologický dopad těchto nájezdů
stačilo k tomu, aby se Britové svázali 12 letek na domácí obraně.
Mezitím na moři, Němci oznámili svůj záměr
vyhladovět Británii k podřízení zablokováním jejích přístavů.
Němci však prodloužili jejich blokáda zahrnuje útočící lodě
vyvěšování neutrálních vlajek, včetně amerických plavidel.
Co bylo obzvlášť odporné
byly útoky byly provedeny bez varování,
což bylo naopak na přijatá pravidla moře.
Amerika byla neutrální a bylo jich mnoho kteří chtěli, aby to tak zůstalo.
Nicméně 7. května německá ponorka potopil Cunardskou loď Lusitania,
zabil přes 1100 civilistů, včetně 128 Američanů.
Lusitania opustil New York 1. května.
Byla jednou z nejrychlejších parníků na vodě,
a to i s jedním odstaveným kotlem abychom uchovali uhlí,
stále mohla předběhnout ponorku.
Stejně jako její spolujezdec, nosila maso,
zdravotnické potřeby, měď, sýr, olej a stroje,
ale byla také tajně nakládána s municí pro Británii pro válku.
Abychom se pokusili odradit cestující, Němci umístili oznámení
příště v novinách na Cunardovu reklamu na její plavbu.
V něm čtenářům připomněli
že Lusitania byla považována legitimní cíl Němců.
Varování byla zamítnuta jako propagandistický trik,
a vyplula.
Čekání na ni u pobřeží Irska byla U-20,
jehož kapitán už získal pověst
za útok bez varování.
Jediné torpédo zasáhlo Lusitania,
být následován záhadným druhým výbuchem.
Stačilo to poslat na dno asi za 20 minut
před mnoha záchrannými čluny mohlo být spuštěno.
Když zprávy o útoku dorazil do Spojených států,
došlo k rozhořčení a rozšířené odsouzení,
vyústí v diplomatickou krizi mezi Německem a Spojenými státy.
I když potopení Lusitanie nebyl důvod
že Amerika nakonec vyhlásila válku v Německu v roce 1917,
určitě to hrálo významnou roli pomáhat utvářet veřejné mínění.
V Británii rostla kritika královského námořnictva
po nájezdu na severovýchod eskadrou německých hladinových plavidel.
Reakce veřejnosti a politiků v Británii vyjádřil pobouření
že německá flotila mohl plout tak blízko britského pobřeží,
a pak pokračujte k ostřelování pobřežních měst.
Povzbuzen úspěchem nájezdu,
jeho velitel, admirál Franz von Hipper,
plánoval další nájezd na následující měsíc.
Byl však zadrželi Britové
dne 24. ledna 1915, v Dogger Bank,
uprostřed mezi Německem a Británií.
Britové to zvládli zachytit německý bezdrátový provoz
díky zachycené kódové knize.
V důsledku toho admirál David Beatty vypluli s pěti bitevními křižníky
setkat se s těmito třemi.
Uvědomil si, že je v přesile, Hipper se pokusil o útěk,
věřit britským bitevním křižníkům být relativně pomalý.
Nicméně Beattyho křižníky byly výrazně rychlejší
než jejich německé protějšky,
a brzy dostihli nájezdníky.
Nicméně, ačkoli se zdál pravděpodobný velký britský úspěch,
Beatty přemožen strachem z min a falešné pozorování ponorky,
rozhodl se útok zanechat, umožňující Hipperově eskadře uniknout.
v březnu Británie začala blokovat německé přístavy.
I když by to chtělo čas,
mělo se ukázat jako úspěšnější než německé pokusy o podobnou akci.
Ostatně britská blokáda hrál důležitou roli
při vnucování Němců usilovat o příměří v roce 1918.
Do té doby země téměř došly suroviny,
a civilisté byli nuceni shánět potravu přes odpadky při hledání potravy.
Abychom pomohli v boji proti hrozbě ponorek,
nový typ ozbrojeného obchodníka byl vyzkoušen.
Na přední palubě byla umístěna zbraň,
které by se daly rychle připravit jakmile se ponorka vynořila k útoku.
I když boje podél západní fronta se dostala do patové situace,
války na východě pro Německo dopadlo dobře.
Po jejich úspěchu v Tannenbaumu předloni,
někteří se ptali zda se Rusové mohli vzpamatovat
tak velké byly jejich ztráty.
Na konci ledna obě strany se znovu střetl u Bournemouthu,
na západ od Varšavy v dnešním Polsku.
Bitva byla nerozhodná,
i když Rusové ztratil dalších 50 000 mužů.
Bylo to také poprvé že Němci používali plyn,
i když teploty pod bodem mrazu znamenalo, že se plyn nemohl vypařit.
BolimC3w byl předchůdce do druhé bitvy u Syrských jezer,
který byl zamýšlen vynutit si porážku Ruska
a tak ukončit válku na ruské frontě.
Také známý jako zimní bitva
protože se otevřelo při silné vánici.
Druhá bitva u asyrských jezer koncipoval Paul von Hindenburg
pro dvojí rozhodující úder proti Rusku
rakouskou a německou armádou.
Plán byl schválen německý náčelník štábu Erich Falkenhayn,
i když neochotně,
jak věřil tomu vítězství na Západě byl v dosahu Německa.
Bitva začala v prudké sněhové bouři, ale do týdne,
Němci postoupili téměř 70 mil proti ruskému jižnímu křídlu.
Jak padali zpět, byli Rusové napadeni ze severu.
Tentokrát proti jejich pravému boku.
V zoufalých bojích bojovali Rusové z německého obklíčení
umožňující mnohým uniknout.
Stále utrpěli 56 000 obětí a mnoho dalších zajatých.
Abychom se pokusili přinést úlevu těžce zkoušeným Rusům,
Britové vymysleli plán navržený tak, aby vyřadil Turecko z války
a povolit zásoby do ruských černomořských přístavů.
Plán, nápad britského prvního námořního lorda
admirality Winston Churchill,
měl podniknout obojživelný útok na Dardanely a Gallipoli.
Zpočátku to bylo koncipováno jako čistě námořní záležitost,
v nichž turecké pevnosti které lemovaly úzké průlivy
by byl bombardován do podrobení velkou silou lodí.
To bylo brzy uznáno jako nereálné, v neposlední řadě kvůli námořnímu dělostřelectvu
se nedalo očekávat dosažení potřebnou strmou dráhu
nutný k vyřazení pevností.
Také, i když námořní bombardování byl úspěšný,
nepřítomnost pozemních jednotek by zabránil Britům
od získání velení nad pobřežím,
a v nepřítomnosti zásoby ze břehu,
námořní flotila by se musela vrátit domů k doplnění paliva a zásob.
Nicméně Churchillův plán byl formálně schválen válečným kabinetem
na konci ledna 1915.
Britský ministr války, lord Kitchener,
nařídil, že jediná dostupná divize pěchoty být uveden do pohotovosti
by námořní úsilí prokázat úspěch.
Útok začal 19. února,
ale spojené Brity a francouzské síly se ukázaly jako neúčinné
v obličeji efektivního tureckého obranného systému
a chudé spojenecké dělostřelectvo.
Zatímco spojenci si neuvědomovali
že způsobili velké škody
a turečtí obránci měli také kritický nedostatek munice.
Nicméně, spíše než odvolat snažení v neúspěchu,
britské a francouzské vlády rozhodl se tlačit vpřed
s kombinovaným námořním a pozemní expedice,
celek, který má být veden bývalým chráněncem lorda Kitchenera,
nově jmenovaný sir Ian Hamilton.
Hamiltonovi byla přidělena síla 75 000 mužů
a další 18 000 francouzských koloniálních vojáků,
čelí více než 84 000 tureckým vojákům
pod vedením přiděleného německého důstojníka, Liman von Sanders.
Zpočátku měl jen 20 000 mužů a omezenou munici.
Spolu s organizačními potížemi,
bál se že pokus o invazi bude úspěšný.
Nemusel se však bát, že Hamilton zdědil stejně,
ne-li více dezorganizovaný provoz.
Kromě toho, že si nejsem jistý toho, co se od něj očekávalo,
zdvořilý Hamilton vypluli z Anglie bez personálu
a s nepřítomností informované inteligence
ohledně turecké obrany.
V tomto případě došlo k přistání na dvou místech 25. dubna 1915
Cape Helles a Ari Burnu, která byla brzy přejmenována na Anzac Cove.
Ty vybral Hamilton
na základě toho, že jejich zachycení by zhodnotil pokrok
spojenecké bitevní flotily podél úžin.
Třicet pět tisíc mužů přistál na mysu Helles
na jižním cípu poloostrova, na pěti místech.
Dále podél pobřeží Egejského moře,
17 000 mužů Australanů a novozélandský sbor, Anzacs,
byli vysazeni Ari Burnu a Gaba Tepe.
Stejně jako obránci museli se zorganizovat,
jediná divize bylo vše, co bylo k dispozici
aby udrželi spojence zpátky.
Navzdory jejich nevýhodě,
Turci si vedli pozoruhodně dobře při zadržování 35 000 vojáků
invazních sil na Cape Helles.
Z pěti přistávacích míst
přišli dva pod těžkou palbou tureckých kulometů.
Zbývající tři lokality byly rychle zajištěny,
ale nerozhodnost v řetězci velení znamenalo, že výhoda nebyla využita.
Anzakové dopadli o něco lépe,
když našel celé jejich přistání bez odporu.
Využili toho naplno
tlačením do výšin který přehlížel celý poloostrov.
Nicméně rozhodné turecké obranné síly,
narychlo sestavil plukovník Kemal zastavil postup Anzacu,
nakonec je přinutí zpět na pláže do konce dne.
Spojenecká pozice do konce 25. dubna
nebylo to povzbudivé.
Přestože bylo dosaženo přistání,
jakékoli další pokroky nebylo možné.
Turecké jednotky rychle obklíčily spojenecké síly a navíc
měl výšky nad předmostí.
Hamiltonova síla, zjišťuje, že je málo potřebnou munici,
byl dále handicapován požadavkem používat své dělostřelectvo šetrně.
Přesto turecká síla podobně zjistil, že není schopen postoupit,
najít to těžké tlačit na pevně zakořeněné Hamiltonovy muže
zpátky do moře.
Nastala patová situace,
spolu s obzvláště nepříjemnými formou zákopové války
podobný tomu zažitému na západní frontě.
Hamiltonovy celkové ztráty byly těžké.
Až do jedné třetiny jeho síly utrpělo ztráty.
Následně požádal o posily z Kitcheneru v Londýně.
Ten nakonec zavázal,
ale ne bez prvního musí čelit přívalu kritiky
od britských a francouzských velitelů na západní frontě,
pevně přesvědčen, že rezervy nelze šetřit.
Nakonec posílilo 12 divizí.
Hamiltonův další krok přišel 6. srpna 1915,
s dalším přistáním v zátoce Suvla.
Cílem bylo propojit s Anzaky v Anzac Cove
a zamést přes poloostrov.
Ve stejnou dobu, síly v Helles a Anzac Cove
měly vypuknout a spojit se s novou přistávací silou.
Při plánování obou dalších útoků
Hamiltonovi dělalo starosti vázání co nejvíce tureckých vojáků
zaručit úspěch z čerstvých přistání v zálivu Suvla.
Mezitím turecké posily pokračovat v příjezdu na poloostrov,
nakonec vybudování na 14 divizí.
Vylodění bylo zahájeno v 22 hodin. večer 6. srpna.
V zálivu Suvla se vylodí dvacet tisíc vojáků,
prakticky bez turecké opozice jim před palbou odstřelovačů.
Zbytek britských vojáků byly úspěšně přistány
příští ráno,
i když na různých místech podél zálivu kvůli neúspěchům při průzkumu.
Zpoždění při stlačení dopředu povoleno Turky, aby přivedli posily,
nutit spojence zpět na jejich předmostí.
Ztráty byly předvídatelně těžké.
Spojenci trpěli asi 18 000 obětí
v zálivu Suvla a zátoce Anzac, plus dalších 3 500 v Helles.
Turci utrpěli 18 000 obětí v Anzac Cove
a cokoliv od 9 do 20 000 v zátoce Suvla.
Ještě jednou stát zákopové války zahájené ze Suvly.
Pokusy o spojení se silami v Helles a Anzac Cove také selhal.
Hamilton požádal dalších 95 000 posil
od britského ministra války, ale jeho žádost byla zamítnuta.
S tlakovou montáží ve Francii a nový útok v Soluni
plánuje se, nebyly k dispozici žádné posily.
Jedinou možností byla evakuace,
rozhodnutí podporované samotným Kitchenerem po kontrole v regionu.
britská vláda, předvarovali několik týdnů,
nakonec schválili evakuaci dne 7. prosince.
Bohužel v této fázi spustila se silná vánice,
dělat takovou operaci nebezpečnou.
Nicméně, evakuace 105 000 mužů
a 300 děl z Anzac Cove a Suvla Bay
se úspěšně uskutečnila od 10 do 20. prosince 1915.
Evakuace 35 000 mužů z Helles probíhala od konce prosince
do 9. ledna 1916.
Operace evakuace byl snadno nejúspěšnějším prvkem
z celé kampaně, s téměř žádnými oběťmi.
Bylo vynaloženo pečlivé úsilí o klamání 100 000 přihlížejících tureckých vojáků
do věřit že pohyb spojeneckých vojsk
neznamenalo odstoupení.
Čtyři sta osmdesát tisíc Zúčastnily se spojenecké jednotky
v kampani Gallipoli.
Z tohoto počtu bylo 252 000 obětí, včetně 48 000 obětí.
Turecké oběti se odhaduje na 250 000,
z toho minimálně 65 000 byly považovány za smrtelné.
Na jaře roku 1915
pozornost obrátila zpět na západní frontu.
V Neuve Chapelle, na západ od Lille v severozápadní Francii,
Němci drželi malý výběžek.
Dne 10. března
britské a francouzské síly zahájila útok na zmenšení výběžku.
Vedení útoku byla první armáda Douglase Haiga.
Útok začal s dělostřeleckou palbou
která trvala 35 minut.
Tři sta čtyřicet dva děl bušil do Němců
přes čáru 2000 yardů,
podporovány průzkumnými letouny a Royal Flying Corps.
během baráže, bylo vypáleno více granátů
než za celou búrskou válku.
Vystřízlivění odrazu o transformaci válčení
v rozmezí 15 let.
Čtyři divize bylo spácháno 40 000 mužů
po tříkilometrové frontě.
Pěchota se našla často uvězněni v boji proti muži,
ale počáteční pokrok byl rychlý.
Britské expediční síly zjistila, že rychle proráží
část německé linie, zajištěna pouze jedinou divizí,
skupina korunního prince v pořadí šesté armády ve vesnici Neuve Chapelle.
Vzali pouhé čtyři hodiny na zabezpečení vesnice.
Po dosažení skutečného zisku, dobytí vesnice,
problémy se zásobováním a komunikací začal sužovat Haigovy jednotky.
Rupprecht vyslal zálohy do Neuve Chapelle,
zahájení protiútoku dne 12. března.
Britové přesto dokázali udržet své zisky
asi dva kilometry země původně ztracena v říjnu 1914.
Další pokrok směrem k vesnici ponorek,
což byl francouzský cíl, ukázalo nemožné.
Z asi 1000 vojáků, kteří zaútočili na základnu, nikdo nepřežil.
Útok byl následně zastaven dne 13. března.
Spojenecké ztráty během bitvy bylo 11 200.
Ztráty mezi německou šestou armádou byly zhruba podobné.
I když 1200 německých vojáků byli také zajati Brity.
Sir John French, vrchní velitel BEF,
částečně viněn z nedostatku dělostřeleckých granátů
pro nedostatek úspěchu nad rámec počáteční zálohy.
Výroba mušlí v Británii nebyl schopen držet krok s požadavky
z toho, co měla být dlouhá válka.
Po zásahu lorda Northcliffa, Daily Mail,
nové ministerstvo munice vznikla pod vedením Davida Lloyda George.
Francouzi rozhodli, že BEF by se mělo skladovat větší množství
mušlí v budoucnu.
Nicméně v prodloužení doby trvání takového bombardování,
zásadní prvek překvapení, životně důležité pro takové útoky bylo ztraceno,
dávat Němcům drahocenný čas navíc na přípravu.
Po selhání útoku spojenců na Neuve Chapelle,
bylo na řadě Němců k útoku.
Tentokrát Ypres v Belgii.
Měl to být Němec jediný velký útok na západní frontě
v roce 1915,
protože jejich úsilí bylo soustředěno o porážce Rusů.
Ve skutečnosti je hlavním cílem ofenzivy bylo odvést pozornost spojenců
pryč od východu.
Nyní je známa druhá nejlepší ofenzíva a je obecně připomínán
jako označení prvního použití plynu na západní frontě.
I když zavedeno s minimálními účinky na ruské východní frontě
v Bournemouthu Němci začátkem roku,
jeho dopad během druhého Ypres byl překvapivě účinný,
i když jeho použití bylo v rozporu s Haagskou úmluvou,
která zakázala válčení s plynem.
Pět tisíc sedm set kanystrů obsahující 168 tun plynného chlóru
byly propuštěny při západu slunce 22 dubna proti Francouzům, Alžírům,
a jednotky územní divize,
po krátkém předběžném bombardování 17palcovými mušlemi.
Závoj zelenožluté mlhy
bylo vidět převalovat se z německých frontových linií
na francouzské pozice.
Vyděšení spojenecká vojska v panice prchal směrem k Ypres.
Těžký plyn se usadil a ucpal zákopy, kde se to shromáždilo.
Pokrývá čtyři míle zákopových linií, plyn zasáhl asi 10 000 vojáků,
polovina z nich zemřela do deseti minut plynu, který se dostal do přední linie.
Smrt byla způsobena udušením.
Ti, kteří žili, byli dočasně oslepeni a zmateně klopýtal,
těžce kašle.
Dva tisíce těchto vojáků byli vzati jako váleční zajatci.
Dva postupující německé sbory, nošení primitivních respirátorů,
přecházel obezřetně přes jasnou sedmikilometrovou mezeru
ve spojeneckých liniích.
Při plánování útoku, žádné rezervy nebyly považovány za nutné.
Německé velení považoval za nemyslitelné
že zásadní průlom mohlo být dosaženo.
Opravdu, němečtí velitelé byli zcela zaskočeni
při úspěchu útoku.
V důsledku toho skutečný průlom nebyl plně využit.
Po postupu o tři kilometry do spojeneckých linií,
Němci se zastavili pod krupobitím narychlo připravené protiofenzívy
ze strany druhé britské armády.
I tak, ztráta vyvýšeného místa na severu
výrazně oslabena spojenecké pozice.
Němci vydali druhou várku plynného chlóru o dva dny později
dne 24. dubna,
tentokrát namířené proti kanadským jednotkám leží severovýchodně od Ypres,
a znovu s předmluvou ostrým dělostřeleckým bombardováním.
Německé síly opět získaly půdu pod nohama proti nechráněným kanadským jednotkám.
Přestože boj byl tvrdý,
šířící se daleko na jih do oblasti zvané Hill 60.
Plynová válka však ztrácela svůj dopad
protože bylo relativně snadné brát vojáky na účinky plynného chlóru
kde jim ukážete jednoduché základy.
V důsledku toho postupující německá pěchota utrpěl těžké ztráty
v krutých bojích, které následovaly.
Generál Smith-Dorrien navrhla dva a půl míle stažení
blízko Ypres.
Cítil, že nic krátkého rozsáhlé protiofenzívy
spouštěl německé síly zpět do svých původních pozic.
Nápad nebyl dobře přijat vrchním velitelem
britského expedičního sboru, Sir John French,
který návrh fakticky zamítl zasláním zpět do Anglie.
Je ironií, že Smith-Dorrienova náhrada, generál Herbert Plumer,
také doporučeno všeobecné stažení Francouzům.
Návrh byl přijat.
24. května těžký německý útok donutil k dalšímu stažení spojenců.
Docházeli však i Němci zásoby a pracovní sílu,
a tak byli povinni odvolat ofenzívu.
Místo toho se uchýlili k bušení starobylé město s dělostřelectvem
se záměrem zredukovat ji na trosky.
I tak německý útok se značně snížil
velikost spojeneckého výběžku.
Nejvyšší zem byla ztracena,
a nemělo to víc než tři míle v průměru a pět mil hluboko.
Ztráty během druhé bitvy o Ypres se odhadovalo na 69 000 spojeneckých vojáků,
proti 35 000 německých vojáků.
Tentokrát rozdíl v číslech bylo vysvětleno použitím plynného chlóru,
ale jeho použití v Belgii jen dále zatěžovat
na již tak křehké vztahy Německa se stále neutrálními Spojenými státy.
Od nynějška byl plyn používán oběma stranami se střídavým úspěchem.
Britové jako první použili plyn během bitvy u Loosu,
která začala začátkem května
zatímco boj stále probíhal na severu Francie.
To vše je součástí širší ofenzívy v oblasti Artois
britskými a francouzskými silami.
Francouzský vrchní velitel Joseph
a britských velitelů spoléhal na početní převahu,
někdy až tři ku jedné laskavosti Francouzů, aby přemohli Němce.
Nicméně útoky na Vimy Ridge poblíž Arras nebyl úspěšný.
Loosova ofenzíva začalo 25. září,
po čtyřdenním dělostřeleckém bombardování ve kterém bylo vypáleno 250 000 granátů.
Bylo to však považováno za neúspěch protože německá obrana byla shledána neporušená,
tak to bylo odvoláno dne 28. září.
Navzdory vážným obavám, Douglas Haig,
britský velitel, zavázal k útoku šest divizí.
Nezajímalo ho to o výrazném nedostatku
v dostupných mušlích, a unavený stav jeho vojáků,
kteří trpěli únavou.
Byl také znepokojen charakteru obtížného terénu
to by bylo potřeba překročit.
Navzdory těmto obavám však
byla realita, že Britové se těšila masivní početní převaze
proti jejich německé opozici u Loosu v místech sedm ku jedné.
Kdysi předběžné dělostřelectvo skončilo bombardování,
Haigovy bitevní plány vyžadovaly propuštění 5 100 lahví plynného chlóru,
ekvivalent 140 tun.
Bylo navrženo množství použitého plynu zcela překonat primitivní stav
německého designu plynové masky v té době používán.
Bohužel uvolnění plynu neměl velký úspěch.
Místy vítr foukal plyn zpět do britských zákopů,
což vedlo k 2 632 britským obětem plynu, i když jich zemřelo jen sedm.
Po několika dnech sporadických bojů,
Britové byli nakonec nuceni nařídit ústup.
Bylo to během této bitvy že syn Rudyarda Kiplinga, John
byl ztracen, věřil zabit.
Skutečnost, že byl uveden jako nezvěstný rozpoutal křížovou výpravu svých rodičů
najít jeho tělo a dát tomu řádný pohřeb,
ale bez úspěchu.
Jejich smutek sloužil pouze ke zdůraznění zátěže
to bylo snášeno od tisíců rodičů
po celé zemi.
Loosův útok byl obnoven Brity dne 13. října,
při dalších těžkých ztrátách,
v kombinaci se špatným počasím způsobilo, že ofenzíva byla odvolána.
během bitvy, Britové utrpěli 50 000 obětí.
Německé oběti byly odhadnuty mnohem nižší
přibližně na polovině britského celku.
Přispěl k tomu britský neúspěch u Loosu k nahrazení sira Johna Frenche
jako vrchní velitel Douglas Haig na konci roku 1915.
Jinde francouzský pokrok podél stezky Champagne vpředu
byl omezen i přes počáteční úspěchy.
Když spojenci začali přistávat, Němci byli příliš dobře zakopáni.
až příliš často, dělostřelecké palby selhaly
prořezat pole ostnatým drátem která ležela před německými zákopy.
Také německé kulomety byly obvykle dobře umístěny
v čemž byly malé pevnosti vyztužený betonem.
I kdyby to útočné jednotky zvládly aby našli cestu přes drát,
často nacházeli že dělostřelectvo mělo malý účinek
na hluboce vyhloubené německé bunkry.
Němci také seřadili jejich rezervy dobře.
Drželi jen minimální počet mužů nezbytných k udržení sektoru,
zatímco drží mnohem větší počet mužů zpátky ve své obraně druhé linie,
mimo dosah dělostřelectva.
Jakmile baráž skončila,
tyto síly byly poslány vpřed zahájit protiútok.
Útok byl většinou úspěšný,
jako počet útočících jednotek byly osekány kulomety.
Ztráty a podmínky ve Flandrech a západní Francie byly otřesné.
Nicméně podél italské fronty dosáhli nových hloubek.
Italové vstoupili do války v květnu 1915 na straně spojenců.
Většina bojů měl být koncentrován
podél řeky Isonzo, která se nachází v dnešním Slovinsku.
Během první světové války však
60 mil dlouhou řeku běžel od severu k jihu přímo uvnitř Rakouska
podél jeho hranic s Itálií v čele Jaderského moře.
Byl to těžký terén
jak byl lemován horami na obou stranách.
400 mil dlouhá fronta byla hornatá a dominují Rakušané,
kdo tu Itálii předvídal nakonec vstoupí do války.
Italský náčelník štábu Luigi Cardone,
usoudili, že mají největší šanci na úspěch spočíval v útoku přes pobřežní pláně
východně od dolního konce Isonzo.
On však také věřil že italská armáda
mohl zasáhnout severněji a obejít hory
na obou stranách řeky přijít k řece Rakousko-Uhersku.
Operace však očekával v sektoru Isonzo to zdaleka nebude snadné.
Byl si také dobře vědom že řeka byla náchylná k záplavám,
zhoršily rekordní srážky v letech 1914 a 18.
Bude tam asi 12 bitev podél Isonzo,
které všechny skončilo patovou situací nebo katastrofou.
V roce 1915 došlo ke čtyřem bitvám podél Isonzo.
I když Italové měl početní převahu,
rakousko-uherské síly obsadil většinu hor
s výhledem na řeku.
Spokojili se tedy s obranou
a ať to Italové zkusí a vytlačit je.
Cardona měl všechny úmysly útoku v tomto bodě
a měl stabilně podle toho vybudoval své síly
před italským vyhlášením války.
Nicméně Rakousko-Uhersko také věděl, co bude dělat,
a tak měli také čas se připravit.
První bitva o Isonzo začalo 23. června,
ale Italové dělali stejnou chybu
jako velitelé na západní frontě,
poslání pěchoty zaútočit na dobře připravenou obranu
bez dostatečné dělostřelecké podpory.
Po dvou týdnech bojů
ve kterém Italové dosáhl jen malých zisků,
útok byl odvolán.
Oddech však měl být krátký,
jako druhá bitva o Isonzo byla zahájena 18. července.
Vzor byl tedy nastaven.
Během bitvy, která následovala, Italům se to nikdy nepodařilo
při přecházení řeky a držet vzdálený břeh,
natož dělat nějaké vážné územní zisky.
Kumulativní oběti z četných bitev na Isonzu
byly obrovské.
Polovina všech obětí italské války celkem 600 tisíc
trpěli podél Isonzo.
Rakousko-uherské ztráty nebyly v žádném případě, protože počet byl přesto vysoký,
kolem 200 000,
z celkového součtu kolem 1,2 milionu obětí.
Devatenáct-pětnáctka skončila u spojenců jejich stažení z Gallipoli.
V mnoha ohledech ta událost znázorňovaly jejich bohatství po celý rok 1915.
Malé zisky za obrovskou cenu v lidských životech,
jen být přinucen zpět na jejich startovní čáry.
K oddechu však dojít nemělo.
V roce 1916 mělo utrpení pokračovat
dosažení nových hloubek v měřítku porážky.