До кінця 1941 р. це в Європі та Північній Африці
які основні події відбулися Другої світової війни.
Протягом 1942 р.
конфлікт візьме більш глобальний вимір.
Раптовий напад на флот Американець у Перл-Харборі
буде тригером.
Події на Тихоокеанському театрі військових дій
збиралися знати справжня ескалація.
Імперія висхідного сонця, шукає розширення на південь
розширення сфери його застосування впливу на Австралію та північ,
наближався до небезпечної близькості американського західного узбережжя.
непереборний експансіонізм Японії, однак, збирався
зіткнутися з серйозними викликами.
Квітень, травень і червень 1942 р змусить японців зрозуміти
що були межі до їхнього зухвалого успіху.
Сплячий велетень був прокинутий у Перл-Харборі
і американці, які робили їх вихід на арену,
незабаром відчули свій вплив.
Дуже сміливий рейд від Дулітла до Токіо,
у битві в Кораловому морі і в битві при Мідвеї,
всі переваги Японії завойований у Перл-Харборі
збиралися протистояти силами США.
Створення кулі спільного процвітання на Далекому Сході,
звільнений від контролю західні імперії,
було протягом тривалого часу мрія японських лідерів.
У квітні 42 р.
була Імперія висхідного сонця більший, ніж коли-небудь був.
Війна в Південно-Східній Азії і в Тихому океані
був успішним.
Японці зараз були магістри стратегічних напрямків
найважливіший на китайському узбережжі, Малайзія, Таїланд,
голландської Ост-Індії і велика частина Бірми.
У Тихому океані, вони утримували острів Вейк,
Нова Англія, острови Гілберта і Гуам,
і завоювання продовжувалися нові території.
Це була перспектива кошмар для союзників.
У перші місяці війни, важливі форпости
британський і американський потрапив до рук загарбників,
і тисячі солдатів потрапив у полон,
інтернований глибоко всередині ворожі лінії.
Навіть Сінгапур, який раніше розглядався як неприступна фортеця,
було розгромлено японцями.
Новини, які мали ефект бомби в штабах союзників.
Америка, в той же час програв
військові бази стратегічного значення
і збирався втратити опору на дорогоцінних островах Філіппін.
Після вторгнення в столицю Філіппіни, Маніла,
японці прямував на південь,
на підборах відступаючих військ союзників.
Тоді нічого не здавалося здатним запобігти Імперії висхідного сонця
домінувати цілком Тихий океан.
Після цієї серії перемог, Японські солдати,
Дуже задоволений того, що вони досягли,
взяв час на відпочинок.
Поки що загроза Вестерн про свою нову імперію
здавалося, було ліквідовано.
Японці були впевнені у своїх силах
легко утримувати ці території.
Великобританія і Америка, готували контратаку,
тому що не було мови про проходження такі поразки без відплати.
Кілька днів після нападу на Перл-Харбор,
британський прем'єр-міністр, Вінстон Черчилль поїхав до Вашингтона
щоб почати дискусії з президентом Рузвельтом.
26 грудня 1941р.
під час виступу перед Конгресом США,
він стверджував про свою незговірливість рішучість розгромити ворога.
що за люди вони думають, що ми?
Чи можливо вони не усвідомлюють що ми ніколи не зупинимось
боротися з ними поки вони не отримають урок
що вони і світ ніколи не можна забути?
Британія була самотньою у боротьбі проти сил Осі
з осені з Франції влітку 1940 р.
Вхід до Америки у глобальному конфлікті
був високо оцінений Черчіллем.
Відтепер Рузвельт, Черчилль і Йосип Сталін,
воює з силами Третього рейху з червня 41 р.
об’єдналися проти Осі.
Тепер був справжній надія на перемогу союзників.
Командирські завдання
для операцій в Тихому океані велися.
Сумнівів не було
про важливість виклики, що їх чекають.
Адмірал Честер У. Німіц який прийняв командування
Тихоокеанського флоту через два тижні після нападу Японії
проти військово-морської бази Американець на Гаваях,
усвідомлював, що він буде необхідно приділити час
звільнити руїни Перл-Харбора
перед відновленням перевага американського флоту.
відповідальний за координацію атака в Тихому океані,
ще один океан 160 мільйонів квадратних кілометрів,
Німіцу доведеться подолати важка вада в перші місяці.
Однак американці мав велику перевагу,
їхні авіаносці, які не були в Перл-Харборі
коли літаки Японці атакували.
Вони збиралися зіграти головну роль у зіткненнях на Тихому океані.
Ця перевага,
ВМС США збиралися використовувати його на повну.
Побоюючись, що японці продовжувати свій прогрес
до Австралії і Нова Зеландія,
перша відповідь союзників
було закласти основи на краю Тихого океану
щоб починати контратаки.
Ізольовані острови Нова Каледонія, Фіджі та Еспіріту-Санту
хто був на північному сході Австралії,
були протягом тривалого часу у західній сфері впливу
і створення військових баз було швидко вирішено.
враховуючи точаться запеклі бої
на театрі європейської операції,
це виявилося дуже складно
знайти резерви відправити на Тихий океан.
Ці припаси лише з працею.
Японці прискорювалися швидкість їх розширення
кордонів своєї імперії.
Союзні інженери, їх,
біг проти годинник, щоб закінчити свою роботу,
часто намагаючись зробити неможливе впоратися зі складною місцевістю.
Незважаючи на рішучість союзників, щоб зупинити японців
що ніколи не вагався,
Ситуація в квітні 1942 р було, м’яко кажучи, критичним.
З моменту вторгнення з Філіппін у грудні 41 р.
американські та філіппінські сили на чолі з генералом Дугласом Макартуром
очолив опір у відчаї проти японців.
Оскільки ситуація погіршувалася,
президент рузвельт попросив Макартура відійти
прийняти командування у південно-західній частині Тихого океану,
з Австралії.
Хоч і неохоче залишити своїх людей,
Макартур виконує накази Президента 11 березня,
не без того, щоб зробити урочисту обітницю повернутися.
Це була невелика втіха для військ, які залишилися на Філіппінах
який було відкладено до зменшена частина півострова Батаан,
за межами головного острова Лусон
на початку квітня.
військово-морські сили союзників у районі
які були зруйновані під час серії битв навколо Яви,
і всі території оточуючих їхні позиції
перебуваючи під японським контролем,
ці війська були зараз повністю відрізаний від світу.
Коли японці розпочали свій штурм
під час якого авіація та арт зламав лінії оборони союзників,
ті голодні, хворі люди і втомлений від безперервних боїв,
були надто слабкі, щоб відповісти.
Вони закінчилися тим, що здалися.
Частина солдатів намагалася втекти з острова Коррегідор
на південь від Батаана,
але батальйони Японська піхота
проникли і відвіз їх назад на пагорб Малінта.
У великому розпачі тих, хто все ще воював,
був приспущений американський прапор і генерал Джонатан Уейнрайт,
хто зайняв генерала Макартура,
не було іншого вибору, як прийняти умови здачі
запропонований заг Масахару Хонма.
8 травня 1942 р.
Філіппіни були офіційно втрачені.
Більша трагедія все ще чекає на союзників
після падіння Філіппін.
Японці взяли в полон 80 тис.
Всі повинні були транспортувати до таборів,
але зіткнувшись із масштабністю завдання,
японці вирішили їх зробити пройти сто кілометрів
вгору по лінії залізниця в Сан-Фернандо.
Ця прогулянка,
який пізніше був охрещений «Марш смерті»,
розпочався 10 квітня.
Це було пекло для цих чоловіків недоїдають і хворіють.
Тисячі загинули
через стан втоми, голод, зневоднення
і хвороби.
ще тисячі були вбиті своїми охоронцями.
Це була темна прикмета на чому війна проти Японії
збирався коштувати в умовах людських життів.
військовополонених ставляться з презирством
японськими солдатами які розглядали будь-яку капітуляцію
як ганьба.
Новини нелюдське поводження в Батаані
зрештою потрапили до Америки.
Поширювали плакати щоб показати ці звірства
і емоції були дуже сильні серед американського населення.
Рішучість союзників розгромити японців ще сильніше.
Президент Рузвельт будував плани
щоб постукати в серце Японії бомбардуючи його столицю,
Токіо.
Після нападу проти Перл-Харбора,
Рузвельт шукав підняти моральний дух людей
і на світлі події на Філіппінах,
тепер він був нетерплячий показати американцям і японцям
що Імперія висхідного сонця не був невразливим.
[аудіо англійською]
підполковник Джиммі Дулітл,
один із найвідоміших льотчиків і американський інженер авіації,
був обраний спланувати та здійснити атаку.
У минулому Дулітл перемагав багато нагород
за його подвиги і зробив великий внесок
до розвитку повітроплавання.
Місія довірене йому було викликом
яких він не мав ще зіткнувся.
Головна проблема з якими стикаються американці
лежав у факті що вони не мали підстав
отже бомбардувальник може злетіти, щоб досягти Токіо.
Напад може, звичайно запускатися з авіаносця,
але пристрої, які були на борту не зміг би
завдати великої шкоди.
Після довгих роздумів,
ми уявили адаптацію великого Бомбардувальник B-25, щоб зробити його досить легким
злітати з палуби авіаносця.
На початку квітня ц. ці дуже модифіковані літаки
були розпочаті USS Hornet перетнув Тихий океан.
Віце-адмірал Марк Мітшер був командиром авіаносця
з якого Дулітл збирався атакувати,
поки оперативна група збиралася проникати у ворожі води,
був захищений віце-адмірал Вільям Гелсі,
на борту USS Enterprise.
У Хелсі було серйозно судовий процес з японцями.
Під час нападу на Перл-Харбор,
Хелсі доставляла літаки на острові Уейк
і був 400 кілометрів на захід від Гаваїв.
Попереджений про напад, він поклявся собі щоб помститися тисячам американців
загинув на військово-морській базі,
і його рішучість перемога над японцями зробила йому репутацію.
Тоді як USS Hornet і USS Enterprise наважився до воріт
Імперії висхідного сонця,
Гелсі довелося зіткнутися з незначним у своєму прагненні помститися.
18 квітня ц.
японський корабель помітив флот.
попереджувальні знаки був відправлений до Японії,
тепер треба було побоюватися що японські літаки не злітають
Атакувати дорогоцінні американські авіаносці.
— вирішила Хелсі що напад на Японію
має початися негайно.
Екіпажі на борту USS Hornet підготували свої бомбардувальники.
Літаки мали менше 160 метрів мосту
злетіти, і ніхто з пілотів, в тому числі Дулітл,
ніколи не злітав з авіаносця.
Ще ніхто не мав ніколи не пробував запускати бомбардувальник
розмір В-25 з палуби авіаносця,
який представляв м'яко кажучи, досить складний виклик.
Суворе навчання що волонтерські екіпажі
отримав оплату,
і 16 заряджених B-25 вибухові та запальні бомби
успішно злетів.
Через оповіщення,
це 300 кілометрів від точки, запланованої для запуску
вони покинули авіаносець.
Погода була хороша весь шлях
і бомбардувальники кинулися до своєї мети,
Літак Дуліттла лідирує.
Через шість годин після зльоту, літаки досягли Токіо
у сутінках і скинули свої бомби на столицю та її околиці.
Вони не зустрілися майже немає опозиції.
Віддача від рейду була саме те, на що сподівався Рузвельт.
Японці були такий шокований і здивований цим нападом
що члени персоналу почали докоряти один одному.
Начальник оборони повітряний Токіо, принижений і зганьблений,
закінчив своє життя.
При цьому од Японські бійці були репатрійовані
і група морська авіація виведена з Індійського океану
для захисту територіальних вод.
Як святкувала Америка пілоти рейду Дулітл як герої,
всі ті, хто відважився японці не змогли повернутися.
Два екіпажі були полоненими
після того, як вони приземлилися на території ворога,
і троє з цих чоловіків було б виконано пізніше.
Дулітл з іншими командами, йому допомогли військові
і цивільне населення в східному Китаї
хто їх прихистив та забезпечена репатріація.
Вони збиралися дорого заплатити за це,
тому що Японія тоді запустила каральний похід на регіон
що призвело б до смерті майже 250 000 китайських селян.
Жорстокість реакції розкриває, скільки коштує напад на Токіо
носив шкоди японській гордості.
Хоча збиток викликані нальотом були досить легкими,
Єдиний факт, що бомбардувальники США вдалося досягти серця країни
мала великий резонанс на японські рішення
про наступний крок війни на Тихому океані.
На початку 1942 р.
хоча межі імперії виросли,
було багато розбіжностей
в складі японського командування щодо подальших операцій.
Адмірал Осамі Нагано, Начальник військово-морського штабу,
був сильним прихильником завоювання нових територій.
Стратегія, яка також мала повну підтримку імператорської армії.
Він проповідував так, що напад далі фокусується на Австралії,
відносно ізольований, і хто б міг бути
використовували як базу американці.
План вимагав що японські сили
схопити з Порт-Морсбі в Новій Гвінеї
і Тулагі на Соломонових островах,
служити Атака бази Австралії,
то в межах досяжності літаки наземного базування.
Почали японці наблизитися до території Австралії.
Після захоплення Нової Британії,
найбільший острів Нової Гвінеї в січні 42 р.
вони створили місто Рабаул одна з їхніх головних баз.
Австралійці визнали небезпеку для своєї країни.
У лютому 42 р.
їхні побоювання підтвердилися коли японські літаки,
цільової групи який напав на Перл-Харбор,
полетів до північне узбережжя Австралії.
Коли вони наближаються до своєї мети, Дарвін Харбор,
вони були приєднані потужними бомбардувальниками.
Цей рейд міг бути як руйнівніше, ніж атака на Перл-Харбор.
Захопивши бази в Соломонові острови та Нова Гвінея,
Нагано сподівався ще більше ізолювати Австралію.
Окупація Порт-Морсбі і Тулагі не тільки забезпечили
оборона Рабаула, але збирався полегшити завоювання
Нової Каледонії, Фіджі і Самоа.
Всі лінії постачання між США,
Австралії та Нової Зеландії тому буде відрізано.
В Японії, не всі погоджувалися з Нагано.
Адмірал Ямамото, який планував атаку на Перл-Харбор,
подумав це, а не продовжував завойовувати нові території,
Японія повинна зосередитися на створення міцної оборони
нової імперії.
Японці мали невичерпні природні ресурси
хто міг транспортувати з усіх територій
завоювали навколо Тихого океану.
Морські шляхи між Японією та окупованими країнами
слід захищати
і ось чому що Ямамото був нетерплячий
щоб усунути загрозу американського втручання.
Японський адмірал знав що факт не знищив
Американські авіаносці у Перл-Харборі була помилка, і це,
щоб забезпечити виживання Імперії та самої Японії,
це було істотно завершити розпочате
в грудні 41 р.
тобто знищити флот Сполучених Штатів.
Ямамото почали будувати план
залучити американські авіаносці в зоні дії японської оперативної групи
з огляду на бій, який дозволив би японці мають контроль
по всій центральній частині Тихого океану.
Він обирає своєю ціллю Атол Мідвей,
два невеликих коралових острова розташований на північно-західному кінці
ланцюга Гавайських островів.
База США, яка там була було досить далеко від Гаваїв
щоб зменшити ризик ніж важкі бомбардувальники
може прийти загрожують японським кораблям.
З іншої сторони, якщо не було відправлено авіаносців
щоб захистити атол,
у разі захоплення,
Midway буде розширюватися Периметральна оборона Японії
і навіть може становити передова база для атак
проти Західного узбережжя Сполучених Штатів.
Ямамото, однак, не досяг успіху щоб переконати адмірала Нагано
ніж напад проти Мідуея мав мати пріоритет.
До 18 квітня 1942 р.
підготовки зосереджено на наступ на південь і Австралію
а не спроба знищення американського флоту.
Це було лише до Джиммі Дуліттла почав свій сміливий рейд на Токіо
думка змінилася на користь нападу на Мідвей.
Із зростаючим страхом Японія вразлива
повітряні атаки, прем'єр-міністр,
Генерал Тодзьо,
присвятив свої зусилля на захист імперії
та усунення американської загрози.
Проте в середині квітня ц. було вже надто пізно
відвести сили, що готувалися наступати на Порт-Морсбі і Тулагі.
Битва за Мідвей мала б почекати.
Просування до Австралії,
кодова назва: Операція Мо,
було заплановано на початок травня.
Вся кампанія була під команда протеже Ямамото,
Адмірал Іноуе.
Він координував кілька груп в тому числі авіаносна ударна група
під командуванням віце-адмірала Такагі,
Сили вторгнення Тулагі, командував віце-адмірал Шима
і сили вторгнення Порт-Морсбі.
Чого японці не знали,
це те, що американці зламали їхні коди
і що будь-який радіозв'язок
був перехоплений розвідкою американців і англійців.
Адмірал Німіц тому був поінформований про неминучість
про напад на Порт-Морсбі.
Новину оброблено серйозно від американця
хто знав цю австралію став дуже вразливим
якби японці імплантували бази так близько до країни.
Після консультації з адмір Ернест Кінг на чолі ВМС США,
було вирішено, що ці спроби вторгнення потрібно було зупинити
всіма авіаносцями які збиратимуть союзники.
Флот с дві групи авіаносців
був швидко зібраний,
включаючи оперативну групу 17 на базі авіаносця USS Yorktown,
та оперативна група 11 на авіаносці USS Lexington.
Віце-адмірал Френк Флетчер, які вже воювали на Тихому океані
після рейдів на островах Маршалл і Гілберт,
був у лютому,
призначений командувачем Йорктауна і відповідає за всю місію.
Віце-адмірал Обрі Фітч — наказав Лексінгтон.
Крім того, сила австралійсько-американський, оперативна група 44,
на замовлення Контр-адмірал Королівського флоту Джон Крейс,
надасть додаткову підтримку.
Перейшовши до Нова Гвінея і Соломонові Острови,
флоту довелося зіткнутися бурхливе море та сильні вітри.
Сумнівів не було що всі чоловіки на борту
були готові щоб витримати найгірші шторми
якби була можливість сильно вдарити по японцях.
Тоді як авіаносці пливли на захід,
літаки озброїлися для нападу,
заряджені бомбами,
і пілоти були готові до дій.
Зрештою, 3 травня з'явилася новина.
Сили вторгнення Шими висадився на Соломонових островах.
японські війська просуваючись до Тулагі,
Флетчер модифікований його траєкторія на північ.
4 травня було запущено 60 літаків в три хвилі від Йорктауна,
беручи силу Шими абсолютно зненацька.
Атака вдалася.
Три шахтаря і чотири гідролітаки були підбиті.
Американці старалися потопити великий есмінець,
але японці продовжував утримувати Тулагі
і вже працювали над установкою з бази гідролітаків на о.
Після нанесення серйозний збиток японського флоту,
Флетчер очолював свій флот на південь назустріч кораблям
від Crace і Fitch.
Тепер японці знали наявність американських авіаносців
поблизу.
Бажання досягти що Ямамото сподівався зробити на Мідвеї,
Адмірал Такагі кинувся в дію.
Він забрав свої авіаносці приблизно в 500 кілометрах від Соломонових островів
і увійшли в Коралове море протистояти союзникам.
Це була подорож у невідоме
які б породжували при першій зустрічі
між авіаносцями в історії.
Один із вищих офіцерів США сказав про
битви в Кораловому морі, що вона була без сумніву
самий заплутаний бій з історії битв.
літаки-розвідники були надіслані американцями
і японці помітити ворожі кораблі,
граючи в кішки-мишки.
У сум'ятті розкрилися літаки вогонь проти власної сили,
пробували інші висаджуватися на ворожі кораблі.
Нарешті 8 травня ц. відбулася вирішальна битва.
Приблизно о 8:20 того ранку,
всі виявили присутність з іншого майже одночасно
і літаки були запущені терміново.
Японці об'єднаними силами,
і кожен авіаносець США в рейдах окремих атак.
Близько 9:25 год. всі літаки були в повітрі
авіаносці підійшли один до одного.
Літаки Йорктауна напали близько 11 ранку.
і зустрів 60 японських нулів який захищав авіаносець Сьокаку
і її сестринство.
Поки літаки маневрували в небі,
ухилення від вогню ППО,
Сьокаку було влучено бомбою вагою 1000 фунтів
що завдало значної шкоди до своєї екіпажу, і дуже швидко,
після нападу запущені літаками з Лексінгтона,
він був поза строю.
Японці пішли в контратаку і 14 літаків врізалися в USS Lexington
щипучим рухом.
Цього вдарили двічі торпедами
перед пікіруючими бомбардувальниками не чіпайте Йорктаунський міст.
Корабель Флетчера виживе,
Лексінгтон не пощастило б.
Бомби мали знищив паливний бак.
Іскри запалили дим що накопичилося на кораблі.
Драматичний серіал пролунали вибухи,
і вогонь швидко вийшов з-під контролю.
Наближалися кораблі евакуювати екіпаж,
тому що понад 2500 чоловік хотіли залишити Лексінгтон.
У цей момент бою,
кожен ворог постраждав значні збитки.
Ті, що вижили Американців укрили
коли японці відступали.
Бій коштував дорого для американців
внаслідок втрати USS Лексінгтон,
а також інші кораблі і багато пристроїв.
На тактичному рівні, японці виграли битву.
Битва в Кораловому морі мало мати позитивні наслідки.
Присутність значних сил союзників у цьому районі
і збиток постраждали два авіаносці
боявся для японців знищення
своїх десантних кораблів прямуючи до Порт-Морсбі
щоб вторгнутися в нього.
Тому атаку було відкладено, а з ним і аванс
до північних берегів Австралії.
Місія Німіца тому мав успіх.
Наразі Австралію вдалося врятувати.
Якщо японці наступають у південній частині Тихого океану було сповільнено,
у Південно-Східній Азії воно тривало.
Британський східний флот вже був вигнаний з Індійського океану,
імперія сонця, що сходить може розширити периметр безпеки
трохи далі на захід.
Японські підводні човни вільно патрулювати територію,
союзники не могли цього зробити багато, щоб перешкодити ворогові
прогресувати знову через Бірму
а в Індію — дорогоцінний камінь у короні Британської імперії в Азії.
Англійці вже мали втратив багато території
і Вінстон Черчилль особливо хвилювався
цієї нової загрози.
Був півострів Індостан під владою Англії з 1858 року
і Черчілль не хотів при думці про втрату частини
такий дорогоцінний для Імперії.
Його американський союзник, Президент Рузвельт,
мав інші проблеми.
Бірма дозволила проходження подачі
зі зброєю в Китай і це було дуже важливо
щоб тримати його відкритим так що китайський лідер,
Генералісимус Чан Кайші,
може продовжувати воювати з Японією,
таким чином займаючи багато ворожих військ
та запобігання їх передислокація в південній частині Тихого океану.
Рузвельт вплинув Генерал Джозеф Стілвелл
на посаді начальника штабу для операцій
у Китаї, Бірма та Індія.
Бої у Бірмі продовжено,
але союзники знали це була програна битва.
Ближче до кінця квітня, Лашіо на північному сході Бірми
впав, таким чином відрізаючи бірманську дорогу,
і у Стілвелла не було іншого вибору ніж наказати термінову евакуацію.
6 травня американський генерал почав пішки відступати до Індії,
поки англійці намагалися сповільнити темп
прогрес японців перед тим, як також відправитися до Індії.
Будь-яка надія на збереження Тепер Бірма була втрачена
і ця країна, колись захоплена,
захисту що він запропонував Індії, більше не існувало.
— боявся Черчилль втрачати землю під ногами,
але японці не мав наміру
вторгнутися в Індію.
Наприкінці травня, це стало очевидним
ніж інші більш амбітні плани зайняли свої штати.
Ямамото налаштовував підготовка до битви при Мідуї
хто б забив новий етап війни
що веде Японія проти американського флоту.
Хоч і начальник Ямамото, адмірал Нагано,
нарешті дав своє схвалення для атаки на півдорозі,
розбіжності тривали між флотоводцями.
Нагано вирішив що Ямамото розпочне ще одну атаку
одночасно з Мідвеєм,
схопити деякі незаселені вулканічні острови,
розташований приблизно за 1500 кілометрів на захід від півострова Аляска.
Алеутські острови були далеко на північ від Мідуея
і Ямамото знав що ця додаткова місія
збирався продовжити його зона бойових дій непропорційно.
Нагано неможливо було стримати.
Алеутські острови не мали не сильний економічний інтерес,
ні військовий, ні стратегічний, через їхній неродючий ґрунт
і гірські та їх суворий клімат.
З іншої сторони,
схопити його розширено японські лінії оборони,
і дозволено контролювати судноплавства по північній частині Тихого океану.
була надія що ця друга атака,
далеко від Мідуея, служить відволікаючим шляхом ведення
розгортання Американські кораблі на півночі,
тим самим послаблюючи головний флот США.
Зрештою Ямамото знаходить деякі переваги плану Нагано
і, хоч і неохоче, погодився на продовження
зони бойових дій, включаючи острови біля Аляски.
Координувати мав японський адмірал
ефектна операція.
Працював на зборах найбільший флот
ніколи не перетинав Тихий океан.
Ефект несподіванки буде складати важлива особливість
План Ямамото.
Тому він розділив свою величезну армада на чотири окремі групи,
так що американці не можу мати поняття
потужності японського флоту коли почнеться бій.
Перша сила був нанесений авіаудар
адмірал Чуічі Нагумо,
який їхав напад на Перл-Харбор
кілька місяців тому,
і кому також вдалося змусити англійці відмовилися від Індійського океану
після його нападів проти їхнього флоту на початку 42 р.
Нагумо тим часом довелося діяти в тісній підтримці сил вторгнення
— наказав Мідвей віце-адмірала Кондо.
Протягом цього часу,
головна сила який слідував за двома іншими
і було проведено самим Ямамото,
було атакувати авіаносці Американців колись заманили на цю територію.
Нарешті, четверте частина флоту, Force Nord,
треба було відокремити від решти і мчать на північ і на алеутів
перед початком битва при Мідуї.
На жаль для Ямамото,
розташування його сил було бути головним провалом його плану,
тому що групи були б занадто далеко один від одного
підтримувати один одного.
Кораблі Ямамото збиралися пропливти 500 кілометрів
за кораблями Нагано
і виявляється неефективною допомогою коли американці захищатимуться.
Протягом цього часу, через Тихий океан,
підрозділ розвідки Винищувач ВМС США в Перл-Харборі
мав ще один раз розшифрував японські коди.
Всі старання Ямамото створювати диверсію збиралися марно.
У травні 42 р. Адмірал Німіц отримав підтвердження
таким був Мідвей нова мета японців.
Він навіть мав їхнього бойового порядку
а також дати нападу який був запланований на 4 або 5 червня.
Імперський флот мчав до Мідуею
не підозрюючи про свою місію був відомий ворогу.
сили США готувалися до японського наступу.
Мідвей був місцем важливо в обороні
із західного узбережжя Америки,
і після рейду проти гавайської бази,
Американці повинні переконайтеся, що вони готові.
На відміну від японців,
їм виграв той факт, що Мідвей
можна було використати як стартовий майданчик
і це з Гаваїв,
були відправлені нові літаки,
тим самим збільшуючи потужність ППО та оборона об'єктів.
Поставили також авіаносці допомагаючи захистити Мідвей.
Оперативна група Флетчера 17
було вилучено Коралового моря.
Незважаючи на серйозні пошкодження, Йорктаун пережив битву.
Після його повернення 27 травня в Перл-Харборі
працівники верфі
працював 24 години на добу, щоб це виправити
щоб він був готовий піти захищати Мідвей.
Оперативна група 16 з авіаносцями «Хорнет» і «Ентерпрайз».
був уже готовий до Перл-Харбора.
Адмірала Хелсі було недостатньо дійсний для участі в битві.
Його замінили адмірала Реймонда Спуранса
який збирався оперувати під командуванням адмірала Флетчера.
Мобілізація якомога більшої кількості чоловіків армії, як і флоту,
Німіц подав апеляцію професіоналам іміджу
так що події Мідвею знімати та фотографувати.
З цієї нагоди,
режисер Джон Форд, який дуже добре знав Німіца,
мав виповнитися рік з найвідоміших сцен битви.
Ближче до кінця травня, все, що можна зробити
для приготування до битви було зроблено.
Захист був на місці
і сили США не міг зробити більше
що дивитися і чекати починається японський наступ.
підрозділи повітряного корпусу шукав небо
шукати перші ознаки японського нападу,
перебуваючи на морі,
Ямамото та його армада наближалися до військово-морської бази.
І навпаки американці,
у японців була слабкість уявлення про те, з чим вони зіткнуться.
Вони думали, що тільки два авіаносці, USS Enterprise і USS Hornet,
буде доступний для захисту Мідуею.
Вони дійсно були переконані що USS Yorktown був потоплений
під час бою Коралового моря.
Недооцінювати могутність своїх опонентів
виявилося б трагічною помилкою.
Насправді японці протистояли не двоє,
але з трьома групами, і виклик, який на них чекав
буде важче ніж уявляв Ямамото.
З 30 травня ц.р. Американські літаки спостереження
були запущені з Мідуею, у пошуках ворожого флоту.
Після ретельного розгляду море цілими днями,
Кораблі імперського флоту були помічені.
Над архіпелагом Мідуей б'є тривога вранці 4 червня,
коли наказав Нагумо своїм пікіруючим бомбардувальникам,
його торпедні катери, і його винищувачі Zero
розпочати атаку проти американської бази.
Менш ніж через дві години, починалася бійня.
Літали американські літаки морською піхотою, аварійно злетів
щоб перехопити атаку і знищив багато літаків
під час проходження важкі втрати.
Протягом цього часу, Пікіруючі бомбардувальники Нагумо
пронеслися над островом і його захисників на землі
які чекали на них.
Зенітна установка виявилася набагато грізнішою ніж очікували японці.
База поринула в хаос.
Бомби сипали на острів,
знищення танків паливні та авіаційні ангари,
але захисники продовжували стріляти по нападникам.
Як тільки перший напад проти острова закінчився,
американці контратакували.
Дві ескадри торпедних катерів кинулися назустріч японським авіаносцям.
Без супроводу бійців, вони були легкою здобиччю
для нулів, і практично всі вони були вибиті.
Хвилі американських атак продовжував, заганяючи японців у кут,
більш зайнятий захистом своїх кораблів, ніж почати рейд
проти американського флоту.
літаки США потім прорвав японську оборону.
The Enterprise Air Group збили два авіаносці,
в тому числі Нагумо, а літаки з Йорктауна
напав на третій.
Незабаром залишився один діючий японський авіаносець
які контратакували запуск хвилі бомбардувальників
у пірнанні проти Йорктауна.
У порівнянні з японським авіаносцем, Йорктаун був краще підготовлений
для боротьби.
Він негайно пустив своїх мисливців для перехоплення ворожих літаків.
багато Японські літаки були збиті
і Йорктаун був уражений кілька разів бомбами.
Пожежі вдалося швидко приборкати і зльоти винищувачів
продовження.
Друга хвиля японських бомбардувальників прямував до американського авіаносця.
Адмірал Спуранс розпочав рішучу атаку
проти японського флоту з 40 пікіруючими бомбардувальниками.
Менш ніж за годину вони помітили останній японський авіаносець.
Незважаючи на його зусилля відчайдушно чинити опір,
американські літаки завдав йому смертельного удару.
Він загорівся і затонув.
До кінця дня він був ясно, що план Ямамото
була невдача.
Людські втрати були високі і багато літаків
було втрачено ворогом.
Іншого варіанту не було ніж припинити вторгнення на Мідвей.
Чотири авіаносці Японці були знищені.
Це мало бути серйозно наслідки для Імперського флоту,
оскільки рівновага морських сил спираючись зараз
на користь Америки.
ВМС США також постраждали на її боці значні втрати.
Йорктаун, флагман Оперативної групи 17,
який відіграв вирішальну роль в Кораловому морі та Мідвеї,
не збирався виживати.
Після удару торпедами,
його екіпаж був змушений покинули через страх перекинутися.
Після отримання смертельного удару японського підводного човна,
«Йорктаун» затонув 7 червня.
Американці втратили 300 чоловік під час битви при Мідвеї
і японців близько 2 тис.
Сумнівів не було ніж американці
забрали велика перемога.
солдатів і матросів поранених лікували
а вцілілих поховали.
Президент Рузвельт привітав тих, хто мав мужність
протистояв ворогу,
і оголосив, що битва при Мідвеї зупинив наступ японців.
Далі на північ цього не було.
Сили прямують до Алеутів
мали бути більш успішними ніж флот Нагумо на Мідвеї.
3 і 4 червня, ці авіаносці розпочали атаку
проти обох основ солдати з островів Уналаска.
Дошкуляє негода, літаки завдали невеликої шкоди,
але 6 і 7 червня, війська висадилися на острові Кіска
і острів Атту, і створили там бази.
Ці бази розміщені японці біля воріт території США.
Побоюючись, що нападає запускаються проти західного узбережжя,
були вжиті всі запобіжні заходи захищати національну територію.
Хоч і гучна перемога був виграний на Мідвеї,
це було очевидно що війна проти Японії
був далекий від завершення.
Наступні місяці збиралися довести, як
битва проти Імперія висхідного сонця була б важкою.
Заморожені території з Алеутських островів
до непрохідних джунглів Нової Гвінеї та Соломонових островів,
деякі з найважчих боїв Другої світової війни
залишилося виграти,
і війна на Тихому океані було лише в зародковому стані.