Vem kunde tro, tittar på livet i Frankrike 1914,
att landet, tillsammans med hela Europa,
var på väg att träffas av en av de mest fruktansvärda tragedierna i historien?
Det är sant att Alsace-Lorraine var fortfarande ett oläkt sår,
och att det fanns bittert hat av tyskarna,
fortfarande känd med det förolämpande namnet Le Boche.
Däremot tänkte ingen riktigt att krig var möjligt.
Det hade varit fred i nästan 45 år.
Det var dags av den fransk-ryska alliansen,
och Entente Cordiale hade ersatt den gamla rivaliteten med Storbritannien.
Faran fanns dock.
Europas fred var en väpnad fred.
Kaiser Wilhelm II:s Tyskland ville ha en plats i solen.
Den parisiska folkmassan fyllde Avenue du Bois.
Paris dansade under den vackra sommaren 1914
och sedan satte en gnista allt i brand.
1916 skulle bli året av Titanic-striderna.
Lord Kitcheners samtal för 100 000 volontärer var lätt att möta,
så det kom efterföljande samtal för ytterligare 100 000.
På våren 1916 BEF hade sex nya Kitchener-arméer.
Den hade tiodubblats dess storlek sedan fred.
Av de 70 divisioner som nu är under vapen, 24 var nya armédivisioner
antingen redo på eller väntar på att gå till västfronten.
BEF hade också en ny befälhavare, Sir Douglas Haig.
Haig och den franske befälhavaren Joffre började planera en offensiv
längs floden Somme,
men tyskarna hade också egna planer.
Under de kommande månaderna drabbade båda sidor samman i krigets hittills blodigaste fas.
Tyskarnas mål var att engagera fransmännen i en utmattningskamp,
vilket skulle, med tyskens ord, blöda Frankrike vitt.
Dödningsfälten skulle vara Verdun.
Den tyska belägringen av Verdun och dess ring av fort,
som omfattade det längsta slaget under första världskriget,
har sina rötter i ett brev
skickad av den tyske stabschefen, Erich von Falkenhayn
till kejsaren, Wilhelm II, juldagen 1915.
I sitt brev argumenterade Falkenhayn som är nyckeln till att vinna kriget
låg inte på östfronten mot Ryssland,
som han trodde var på väg mot revolution
och efterföljande tillbakadragande ur kriget,
men på västfronten.
Han resonerade att om Frankrike kunde slås i en stor målstrid,
Storbritannien skulle med all sannolikhet söka villkor för Tyskland
eller besegras i sin tur.
Falkenhayn trodde att Storbritannien utgjorde kärnan i de allierade ansträngningarna
sträckte sig mot Tyskland, och att hon måste avlägsnas från kriget.
För det ändamålet föreslog han genomförandet av en policy
av oinskränkt ubåtskrigföring mot handelssjöfarten.
En rakt inriktad politik på att svälta Storbritannien.
Detta kombinerat med ett knockout-slag mot Frankrike,
skulle, trodde han, åstadkomma ett framgångsrikt avslut på fientligheterna.
Kaisern agerade på Falkenhayns rekommendationer,
samtycker till policyn av obegränsad ubåtskrigföring,
hur farligt det än var,
löper risken att föra in USA i kriget.
Han sanktionerade också genomförandet av Saps belägring mot Verdun.
Falkenhayns val, ett franskt mål, med start i februari 1916.
Därmed bytte han fokus
från östfronten till västfronten.
Denna senare strategi var inte utan sina kritiker.
I synnerhet Paul von Hindenburg hävdade att möjligheten gick förlorad
att fånga huvuddelen av den ryska armén.
Falkenhayns val av Verdun som fokus av den tyska offensiven var listig.
Frankrike hade tappat tron i värdet av fästningsförsvar
under krigets tidiga skeden,
och så blev Verdun nedflyttad till status som en mindre fästning.
Men Verdun vidhöll ett psykologiskt grepp
i det franska folkets medvetande.
En fästning hade stått där sedan romartiden.
På ett praktiskt plan, skogen bakom Verdun
skulle ha visat sig mycket lättare att försvara än Verdun-forten.
Den sista fästningsstaden att falla för preussarna
i det fransk-preussiska kriget 1870-1871.
Verduns befästningar hade förstärkts avsevärt
på 1880-talet för att stå emot ytterligare attacker.
Falkenhayns plan var att utsätta Verdun till intensivt bombardement,
på så sätt dra in och avvärja franska trupper från hela västfronten
till den åtta mil breda fronten runt Verdun.
Falkenhayn uttalade mål skulle blöda Frankrike vitt
i sitt försvar av den gamla fästningsstaden.
Det faktum att Verdun
bildade en fransk framträdande plats i tyska linjer tjänade bara till att hjälpa Falkenhayn,
eftersom det innebar att det var öppet för attack från tre sidor samtidigt.
Uppdraget att belägra Verdun föll till den tyska femte armén
under kronprins Wilhelm.
Han planerade att attackera staden från båda sidor om floden Meuse,
en plan inlagd av Falkenhayn,
som, försiktig av naturen, fruktade stora förluster.
Istället beordrade han en instängd attack till flodens östra strand.
Ursprungligen planerad att starta den 12 februari,
offensiven sköts upp till den 21 februari
på grund av dåligt väder,
föregås av en 21-timmars preliminärt bombardement.
Under tiden, franske överbefälhavaren Joffre,
fått underrättelser om den förestående attacken,
snabbt sätta in förstärkningar till den franska andra armén.
Under tiden fästningschefen, Överstelöjtnant Émile Driant,
förgäves försökt förbättra Verduns dikesystem i tid.
Driant förberedd för anfallet genom att utstationera två bataljoner
ledd av honom själv vid spetsen av Verdun utmärkande
på östra stranden av floden Meuse.
Han tänker på ett formidabelt motstånd,
1 miljon tyska soldater mot 200 000 försvarare.
Attacken började äntligen 7:15 den 21 februari,
Kronprins Wilhelm, öppnar slaget
med 1 400 kanoner packad längs åttamilsfronten.
Vapnen var väl betjänade av bra järnvägsanläggningar i närheten,
100 000 skal hälls i Verdun varje timme.
Wilhelms avsikt skulle döda de flesta av de franska försvararna
före infanteriet började sin frammarsch in i fästningen.
Efter en optimistisk bedömning, ett tyskt scoutparti skickades in
efter det inledande bombardementet.
De rapporterade att halva den franska styrkan återstod
för att möta den planerade attacken.
Förmodligen hade Wilhelm valt att attackera vid denna tidpunkt,
fästningen kan fortfarande ha fallit.
Istället skrämd av det skenbara fantastiska försvar,
Wilhelm valde att förnya bombardementet.
Vid slutet av den första dagen,
de tyska styrkorna hade bara lyckats i att gripa den franska frontlinjens skyttegravar,
mycket mindre än planerat, men Durant själv hade dödats under striden
och hans två bataljoner demolerades.
Wilhelm drog tillbaka sitt främre infanteri förbereder sig för ytterligare artilleribombningar,
tar alltså sticket ur det momentum som genererades.
Ännu viktigare, det tillät de franska försvararna
att positionera sig så att de kan isolera
de framryckande tyska trupperna från andra sidan floden.
Verdun förblev i franska händer, även om den defensiva situationen var svår.
Ett meddelande skickades till det franska högkvarteret den 23 februari
rapporterade att Driant hade gått förlorad, liksom kompanicheferna,
och att bataljonen hade reducerats från 600 till cirka 180 man.
Följande dag, 24 februari,
Tyska trupper lyckades överskrida den franska andra raden av skyttegravar,
tvingar försvararna inom åtta kilometer från Verdun.
Ändå två yttre fort, Vaux och Douaumont, fortsatte att hålla ut.
En fransk division skickas in styckvis samma dag
skingrades under hård tysk artillerield.
Dagen efter föll Douaumont.
Effekten på fransk moral av förlusten var markant
både på de återstående försvararna och de nyinkomna förstärkningarna.
Populär fransk känsla inom landet krävde dess återerövring.
Utträde från Verdun var därför politiskt omöjligt.
Den franske överbefälhavaren, Joffre, förblev orubblig.
Han gjorde ett uttalande noterar att varje kommando som gav mark
till framryckande tyskar skulle ställas inför krigsrätt.
Han avskedade summariskt General Langle de Cary,
vem som var ansvarig för att försvara Verdun,
för att ha beslutat att evakuera Woevre-slätten och den östra stranden av floden Meuse.
I Langle de Carys ställe,
Joffre befordrade Henri Philippe Pétain,
en begåvad officer vars framsteg genom den franska armén hade bromsats
på grund av hans trots av nuvarande motto
attack till varje pris,
trodde att detta var ett recept för katastrof.
Han var en av få befälhavare som kände igen
att defensiv teknik hade avancerat snabbare än offensiv teknik.
Pétain lovade att inte låta tyskarna passera
och kallade befälhavaren från Verduns frontlinje,
instruerar honom att hålla fast.
På sätt och vis, Pétains utnämning
kunde knappast ha passat bättre Falkenhayns slutmål.
Hans uttalade mål för att blöda den franska armén vid Verdun
inte skulle uppfyllas genom en snabb tysk seger.
Alltså Pétains envis beslutsamhet att hålla ut
passade hans avsikter perfekt.
Han kunde dock inte ha avgjort
precis hur effektiv Pétain's defensiva strategier visade sig vara.
Pétain visste att försvaret av Verdun skulle resultera i många franska offer.
Terrängens beskaffenhet gjorde detta oundvikligt.
Han var dock fast besluten att tillfoga maximal skada på de tyska inkräktarna
under dessa förluster.
Därför organiserade han om fransk användning av artilleri,
personligen ta kommandot denna aspekt av försvaret.
Han såg också till att en effektiv försörjningsvägen till Verdun bibehölls.
En enda smal väg skulle bli Verduns ena artär till omvärlden
och dess förrådsdepå 50 mil västerut.
Vägen kom att kallas Voie Sacrée, eller den heliga vägen.
Den 6 mars, tyskarna började en ny offensiv,
efter att ha mottagit nya artilleriförnödenheter.
De gjorde framsteg till en början
tills franska motangrepp trängde tillbaka det framryckande tyska infanteriet.
Resten av månaden, Wilhelm inledde upprepade attacker
mot franska förstärkningar, ständigt strömmar in i fästningen.
Av de 330 infanteriregementena av den franska armén,
259 slogs så småningom vid Verdun.
Falkenhayn begick en annan manskår att attackera den vänstra stranden av floden Meuse
mot en liten ås som heter Le Mort Homme, eller den döde mannen.
Den levde upp till sitt bistra namn
när striden rasade kontinuerligt utan slutsats.
Under tiden offer ökade snabbt på båda sidor.
Fransmännen var det verkligen förlora ett stort antal män,
liksom tyskarna.
När striden tog slut,
nästan 1 miljon dödsoffer hade uppkommit
i ungefär lika antal på båda sidor.
Den 9 april lanserades av den tredje stora tyska offensiven.
Den här gången på båda sidor om framträdandet.
Återigen tjöt Pétains försvar.
Attackerna och motattackerna fortsätta till slutet av maj.
De tyska styrkorna kom allt närmare till de återstående forten.
Under denna period befordrades Pétain och ersattes i Verdun
av den aggressive Robert Nivelle.
Mort Homme Hill säkrades till slut av tyskarna den 29 maj,
och slutligen, den 7 juni, föll Fort Vaux.
Ligger på östra stranden av floden Merz,
fortet hade hållit ut mot ständiga bombningar
sedan starten av striden i februari.
Nu är det slut med vattenreserver och själva fortet ligger i ruiner,
dess franska försvarare kunde inte hålla ut längre.
Med fortets fångst,
Wilhelm framförde sina gratulationer till fortchefen, major Raynal,
för att ha hållit ut så länge.
Uppmuntrad av framgången att inta Fort Vaux,
Tyska trupper nästan bröt igenom den franska linjen
i slutet av juni och in i början av juli.
Det var i detta skede som den senaste formen av kemiskt krig avtäcktes av Tyskland,
fosgengas, som verkade genom att bildas som saltsyra
en gång inhalerats i lungorna.
Joffre pressade den brittiska regeringen att genomföra en stor avledningsoffensiv
någon annanstans på västfronten.
Den beordrade tömning av tysk arbetskraft och så lättade på trycket i Verdun.
Ursprungligen planerad till den 1 augusti,
slaget vid Somme flyttades framåt till 1 juli på Joffres insisterande.
Ytterligare lättnad kom med starten av ryssarnas brutala offensiv
på östfronten.
Femton tyska divisioner måste dras tillbaka från Verdun
för att hjälpa till i försvaret i öster.
tyska förluster visade sig vara lika kostsamma som fransmännen.
Falkenhayn fick skulden för bristen på framgång i Verdun.
Som ett resultat Falkenhayn avskedades av kejsaren.
Hans ersättare som stabschef var Paul von Hindenburg.
Hindenburg var inte övertygad att Verdun var värd att fortsätta.
Den 24 oktober återerövrades Douaumont.
Följt av Fort Vaux den 2:a november.
Efter en paus, fransmännen förnyade offensiven.
Återta mark förlorat sedan början av den tyska attacken.
Bara mellan 15 och 18 december, när striden tog slut,
fransmännen tillfångatog 11 000 fångar och med dem 115 tunga kanoner.
Franska offer under striden uppskattades till 550 000,
med tyska förluster satt till 434 000, Hälften av det totala antalet dödsfall.
Den enda verkliga effekten av striden
var det oåterkalleliga sårandet av båda arméerna.
Ingen taktisk eller strategisk fördel hade vunnits av båda sidor.
Året 1916 var ett av de största tidernas marina engagemang,
såväl som den betydande sjöslaget under första världskriget.
Jylland hade alla element att bli en stor brittisk flottseger,
men i händelse, resultatet var mycket mindre entydigt.
Den nyligen utnämnde befälhavaren av den tyska fria sjöflottan,
Reinhard Scheer,
hade återgått till att göra sorteringar mot den brittiska kusten,
säker på att dessa koder var säkra.
Alltså den största brittiska stridsflottan vid Scapa Flow i norra Skottland
inte kunde ingripa.
Britterna kunde läsa tyska kodade meddelanden
och var medvetna om Scheers plan.
Den 31 maj, 152 fartyg av Royal Navy's Grand Fleet satte segel
strax efter tyskans fria sjöflotta.
Planen var för Beatty att segla före huvudstyrkan
och bomba Zeppelinskjul med flygplan.
Det förväntades att detta skulle locka tyskarna ut i det öppna havet,
där de skulle bli överfallna av huvudstyrkan
ledd av Beattys överbefälhavare, Amiral Jellicoe.
För första gången sedan Trafalgar,
Storbritanniens Royal Navy skulle engagera sig fienden i ett dödsolycksmöte.
England förväntade sig en berömd seger.
I den vidsträckta grå vidden av Nordsjön, de kunde ha saknat varandra
men ödet skulle föra dem samman på Jylland.
Den första fasen började när Beattie engagerade Hippers Squadron.
Hipper vänder sig söderut, leder Beatty mot huvudflottan.
Den andra fasen såg Beattie fly norrut, förföljd av de tyska dreadnoughterna.
Hittills trodde båda sidor striden skulle planeras,
även om två brittiska slagkryssare hade redan gått förlorad.
Nu, i den tredje fasen, tyskarna fick en obehaglig överraskning.
Tror sig vara inblandade i en jakt
som skulle sluta med förstörelsen av de brittiska stridskryssarna,
de hamnade under bombardement från Jellicoes stridsflotta,
vilket de trodde var för långt norrut för att ingripa.
De tunga brittiska kanonerna tvingade snabbt Scheer att beordra en reträtt.
Sedan gjorde Scheer vad som kan förvandlas till ett allvarligt misstag,
vända tillbaka, kanske hoppas att passera Jellicoe,
och fly till Östersjön.
Jellicoe hade dock saktat ner
och den tyska flottan korsade inför den brittiska flottan,
och i tio minuters skottlossning, drabbades av 27 tunga träffar
samtidigt som det bara tillfogar två.
Återigen beordrade Scheer en reträtt.
Slutligen, i den sista fasen av striden, i en natt av intensiv strid,
de tyska slagskeppens reträtt täcktes av deras lättare skepp,
medan Jellicoe tappade tid efter att ha svängt för att undvika en potentiell torpedattack.
Tyskarna förlorade en slagkryssare, en pre-dreadnought,
fyra lätta kryssare och fem jagare,
medan britterna förlorade tre slagkryssare,
fyra pansarkryssare, och åtta jagare.
Många av de överlevande tyska tunga fartygen hade lidit allvarlig skada,
Ett resultat av striden var att öka den brittiska dominansen i tunga fartyg.
Jylland var sist och störst av de stora slagskeppsstriderna.
Varken ubåtar eller flygplan spelade någon roll i striden,
trots båda sidors planer.
Aldrig mer stridsflottor träffas igen i ett sådant antal.
Medan Royal Navy led fler förluster,
striden gjorde ett effektivt slut på alla hot från fria havets flotta,
som nu visste att det inte kunde bestrida kontroll av Nordsjön med Royal Navy.
Det enda stora sjöslaget under första världskriget hade slutat i antiklimax.
Det ofullständiga resultatet av striden som involverar cirka 250 krigsfartyg,
varar över 12 timmar och täcker ett område större än Irländska sjön,
tilldelade ett skakande slag till brittisk självsäkerhet.
I Verdun drogs fransmännen in, i ständigt ökande antal.
För att lätta på trycket, det sattes press på britterna
att göra en storoffensiv att dra bort tyska styrkor.
Offensiven planerades sent 1915
och var tänkt som en gemensam fransk brittisk attack.
Den franske överbefälhavaren Joffre, kom på idén om ett utmattningskrig.
Målet är att dränera de tyska reservstyrkorna,
även om territoriell vinst var ett sekundärt mål.
Planen kom överens om
av den nye brittiske överbefälhavaren, Sir Douglas Haig.
Han hade föredragit en offensiv på den öppna marken i Flandern.
Även om brittiska styrkor var överlägset huvuddelen av de offensiva styrkorna,
Joffre och Haig tänkte ursprungligen
attacken att vara en mestadels fransk offensiv.
Men det tyska anfallet av Verdun resulterade i desertering,
praktiskt taget all fransk arbetskraft och insatser.
Haig tog över makten från Joffre, för att planera och genomföra attacken.
Haigs noggranna förberedelser gick långsamt framåt,
till Joffres irritation.
Haig utformade attacken med hjälp av idéerna av både honom själv och general Rawlinson,
vars fjärde armé skulle gå i spetsen för överfallet.
Tyskarna höll den höga marken runt Somme
sedan krigets första veckor.
Det hårda, kalkhaltig jord var idealisk för gruvdrift.
Således hade tyskarna grävt djupa bunkrar
med högsidig kommunikationsdiken bakåt.
Deras bunkrar var välförsedda att stå emot en lång belägring.
På ytan positionerar maskingevär täckte alla möjliga anfallsvinklar.
Framför dem var fält av taggtråd.
Britterna och fransmännen, å andra sidan, betraktade Somme som en lugn sektor
och låg efter i sina förberedelser när attacken började.
Ett åtta dagar långt preliminärt bombardemang av de tyska linjerna föregick attacken
börjar lördagen den 24 juni.
Förväntningen var att våldsamheten av bombardementet
skulle förstöra alla fyra tyska försvaret,
möjliggör de attackerande brittiska trupperna att praktiskt taget gå över ingenmansland
och ta i besittning av de tyska frontlinjerna.
Slaget och datum tyska trupper.
Nu, 1 500 brittiska vapen, och ett liknande antal franska vapen,
anställdes i bombardementet.
Efter artilleribeskjutningen,
det fastställdes att en smygande störtflod skulle föregå det framryckande infanteriet
till den tyska frontlinjen och framåt till den andra och tredje dikeslinjen.
Det kungliga artilleriet hade förberett sig ett underjordiskt nätverk av telefonkablar,
för att möjliggöra framåtgående observationsofficerare för att övervaka och korrigera intervallen
allt eftersom striden fortskred.
Med slutet av det avancerade bombardementet,
Rawlinsons sjunde vinge i mitten av attacklinjen
instruerades av Haig att konsolidera efter ett begränsat förskott.
Rawlisons trupper gick i strid
tungt lastad med förnödenheter för detta ändamål.
Under tiden, i norr, resten av fjärde armén,
förutom en kår av general Allenbys tredje armé,
försökte fullborda ett genombrott
med kavalleri stående för att fullt ut utnyttja en hoppfull lucka i de tyska linjerna.
Som tidigare kavallerist,
Haig var övertygad att attackens statskupp
bäst skulle genomföras av kavallerietrupper.
Efter intagandet av de tyska linjerna,
planen var för britterna att bryta igenom till Cambrai och Douai,
bryta alltså den tyska linjen i två delar.
Längre söderut avancerade ett dotterbolag av den franska sjätte armén
var planerad att starta verksamheten samtidigt som en kår.
Tjugosju divisioner av män gick in i attacken, 750 000 män,
varav över 80 % var från den brittiska expeditionsstyrkan.
Sträckte sig mot dem i de tyska skyttegravarna
var 16 divisioner av den tyska andra armén.
Oddsen var högt staplade till den anfallande styrkans fördel,
men det förskottsartilleribombardementet
misslyckades med att förstöra antingen den tyska frontlinjens taggtråd
eller de kraftigt byggda betongbunkrarna tyskarna hade noggrant konstruerat.
Mycket av ammunitionen som användes av britterna visade sig vara duds,
dåligt tillverkad och ineffektiv.
Många anklagelser försvann inte.
Än idag bönder på västfronten
grävde fram många ton av oexploderad järnskörd varje år.
Under bombardementet, de tyska trupperna sökte skydd i sina djupa bunkrar,
dyker bara upp när den brittiska artilleribeskjutningen upphörde.
Sedan de tyska maskingevären var bemannade med dödlig effekt.
Själva attacken började vid 7:30
den 1 juli med detonationen av en serie på 17 gruvor.
Den första, som exploderade tio minuter för tidigt, gick iväg 7:20,
ger tyskarna tillräckligt med varning av den förestående attacken.
Den första anfallsvågen av offensiven gick över toppen
från Common Corps till fransmännen, vänster flank, strax söder om Montauban.
Attacken var på intet sätt en överraskning för tyska styrkor.
Helt bortsett från att det diskuteras fritt på franska kaféer
och i brev hem från fronten,
huvudeffekten av det åtta dagar långa inledande bombardementet
tjänade bara till att larma den tyska armén till ett nära förestående angrepp.
Som en konsekvens av bristen på överraskning genererade av det avancerade bombardementet
och bristen på framgång i att klippa den tyska taggtråden
och genom att skada de underjordiska bunkrarna, BEF gjorde påfallande små framsteg
den 1 juli, eller under dagarna och veckorna som följde.
Mer framgång uppnåddes av de franska styrkorna
vid den södra svansen av linjen,
möjligen på grund av deras avancerade beskjutning sprängdes bara timmar före attacken,
vilket säkerställer en viss överraskning.
Dessutom trodde von Falkenhayn fransmännen skulle inte attackera alls
på grund av de stora förlusterna i Verdun.
Genom att avancera i små grupper som de hade i Verdun.
De franska trupperna uppnått de flesta av sina mål.
De brittiska trupperna var mest tvingas tillbaka ner i sina skyttegravar
av effektiviteten av det tyska maskingevärsvaret.
Många trupper dödades eller skadades
i samma ögonblick som de klev ut ur frontlinjerna in i ingenmansland.
Många män gick långsamt mot de tyska linjerna,
lastad med förnödenheter, förväntar sig lite eller inget motstånd.
De gjorde otroligt lätta mål för de tyska kulsprutorna.
Trots stora förluster den första dagen, Bara 58 000 brittiska soldater,
åtta fortsatte med offensiven under de följande dagarna.
Framsteg gjordes,
men dessa var begränsade och ofta i slutändan stött bort.
Wellingtons styrkor säkrade första linjen av tyska skyttegravar den 11 juli.
Den dagen tyska trupper överfördes från Verdun,
fördubbling av antalet män tillgänglig för försvaret.
Den 19 juli, det tyska försvaret omorganiserades,
den södra flygeln bildar en ny armé, första armén.
Varje sida antog den andra var på gränsen till utmattning
och att ett genombrott var nära förestående.
Därmed upprätthölls offensiven under sommaren och in i november.
Britterna såg få segrar.
Pozières tillfångatogs av två australiska divisioner den 23 juli,
och de som var säkrade inte följdes upp.
I början av september, den franska 10:e armén anslöt sig till attacken
på en 20 kilometer lång front mot söder.
Under tiden attackerade britterna förnyades av fjärde armén
i nordost vid Flers-Courcelette.
Den senare attacken använde tankar för första gången,
och utplacerade 15 divisioner män.
Ändå, den vann under en kilometer mark.
De första tankarna utvecklades i stort hemlighetsmakeri,
men det fanns bara 50 tillgängliga.
Mekaniska och andra fel minskade deltagande tankar till 24.
Medan de uppnådde ett stort mått av skottöverraskning,
när den kom över den tyska oppositionen,
dessa tidiga stridsvagnar visade sig svårhanterliga och mycket opålitliga.
Tankarna rullades ut 6:20 på morgonen den 15 september.
General Goughs styrkor flyttade för att tvinga fienden
utanför norra änden av Main Ridge och bort från fjärde armén.
Robinsons trupper skulle slå igenom det återstående fiendedikesystemet
medan den franska sjätte armén skulle försöka rensa fienden
från den brittiska högra flanken.
Under tiden var kanadensarna nordväst av Albert-Bapaume-vägen,
och överträffade sina sju stridsvagnar för att fånga Courcelette.
Strax söder om dem, den 15:e skotska divisionen,
hålls av en enda tank, fångade Martinpuich.
I sydost, dock tyska styrkor i High Wood
sopade marken med eld från varje ände, stoppa ett antal tankar.
Andra befann sig vilse,
medan ytterligare andra sköt på sitt eget infanteri.
Åt öster, gå vidare till Flers
fick hjälp av ankomsten av fyra stridsvagnar i ett kritiskt ögonblick,
den förstörda byn faller till en enda tank,
assisterad av blandade plutoner från Hampshires Royal West Kent.
Haig förnyade attacker i luften igen mellan 25 och 27 september,
men brittiska framsteg var små.
Andra attacker lanserades av britterna,
striderna vid Transloy Ridges och slaget vid Ancre Heights.
På samma sätt fortsatte franska attacker i söder runt Chaulnes
och centrum öster om Morval.
I oktober uppmanade Joffre Haig att fortsätta offensiven,
men denna gång de franska styrkorna i Verdun var på offensiven
och höll på att vinna mark.
Joffre var bekymrad över att Haig borde hålla uppe trycket på tyskarna
för att förhindra en avledning av tysk arbetskraft tillbaka till Verdun
att bistå med det tyska försvaret där.
Den 13 november,
BEF gjorde en sista insats längst öster om salienten
i slaget vid Ancre,
där de fångade fältfästningen Belmont Hamel.
Trots det långsamma men progressiv brittisk frammarsch,
dåligt väder och snö fick Somme-offensiven att stanna
den 18 november.
Under attacken, britterna och fransmännen vann 12 kilometer mark,
men kostnaden hade varit enorm, 420 000 beräknade brittiska offer,
inklusive många av volontärerna, Pals bataljoner.
Plus ytterligare 200 000 franska offer.
tyska offer uppskattades till cirka 500 000.
Sir Douglas Haigs uppförande av striden orsakade och orsakar fortfarande stor kontrovers.
Kritiker hävdar att hans oflexibla tillvägagångssätt bara upprepade felaktiga taktiker.
Andra hävdar att Haigs hand tvingades och att summaoffensiven var nödvändig
för att avlösa fransmännen vid Verdun.
I alla fall Slaget vid Somme
övergick till britterna nationellt medvetande
som ett ord för den onödiga slakten
och förlust av så många liv hävdas av första världskriget.
Medan de allierade slängde ut det i Frankrike,
ryssarna fick äntligen framgång till den grad att de nästan lyckades
i att knacka österrikisk-ungrarna ur kriget.
Trentinooffensiven, lanserades i början av maj,
var österrikisk-ungrarens första attack mot italienarna.
De gjorde vinster
tills terrängen är oländig började sakta ner dem,
tillåta italienarna att omgruppera.
Snabbt tänkande av den italienske stabschefen,
Luigi Cadorna,
resulterade i en halv miljon män blir rusad
från Isonzo till Trentino.
Samtidigt, Cardona vädjade till sin ryska allierade
att inleda en offensiv som skulle dra österrikisk-ungrarna borta.
Befäl av Aleksey Brusilov,
ryssarna inledde en offensiv i Lutsk den 4 juni.
Även om österrikisk-ungrarna överträffade ryssarna,
och de litade på sina befästa ställningar att vara ogenomtränglig,
Ryskt artilleri lyckades bryta taggtråden på mer än 50 ställen.
På två dagar av strid, österrikisk-ungrarna förlorade 130 000 soldater,
men den ryska ångvälten fortsatte fram till brist på förnödenheter
menade offensiven sjönk till stillastående under september.
Österrike-ungrarna betalat ett högt pris för sin självbelåtenhet.
Cirka 1,5 miljoner män dödades antingen, sårad eller tillfångatagen.
När 1916 stängdes, det fanns en strimma av hopp
när tyskarna utfärdade ett fredsbrev föreslår en komprometterad fred.