Hvem kunne tro, ser på livet i Frankrig i 1914,
at landet, sammen med hele Europa,
var ved at blive ramt af en af de mest forfærdelige tragedier i historien?
Det er rigtigt, at Alsace-Lorraine var stadig et uhelet sår,
og at der var bittert had af tyskerne,
stadig kendt under det fornærmende navn Le Boche.
Det var der dog ingen, der rigtig tænkte at krig var mulig.
Der havde været fred i næsten 45 år.
Det var tiden af den fransk-russiske alliance,
og Entente Cordiale havde erstattet den gamle rivalisering med Storbritannien.
Men faren var der.
Europas fred var en væbnet fred.
Kaiser Wilhelm II's Tyskland ønskede en plads i solen.
Den parisiske skare fyldte Avenue du Bois.
Paris dansede i den smukke sommer 1914
og så satte en gnist alt i brand.
1916 skulle blive året af Titanic-kampe.
Lord Kitcheners opkald for 100.000 frivillige var let mødt,
så der var efterfølgende opkald for yderligere 100.000.
I foråret 1916 BEF havde seks nye Kitchener-hære.
Det var tidoblet dens størrelse siden fred.
Af de 70 divisioner, der nu er under våben, 24 var nye hærafdelinger
enten klar på eller venter på at gå til vestfronten.
BEF havde også en ny chef, Sir Douglas Haig.
Haig og den franske kommandant Joffre begyndte at planlægge en offensiv
langs Somme-floden,
men tyskerne havde også deres egne planer.
I de kommende måneder stødte begge sider sammen i krigens blodigste fase til dato.
Tyskernes mål var at engagere franskmændene i en udmattelseskamp,
hvilket ville, med tyskerens ord, bløde Frankrig hvid.
Dræbermarkerne skulle være Verdun.
Den tyske belejring af Verdun og dens ring af forter,
som omfattede det længste slag i Første Verdenskrig,
har sine rødder i et brev
sendt af den tyske stabschef, Erich von Falkenhayn
til kejseren, Wilhelm II, juledag 1915.
I sit brev argumenterede Falkenhayn at nøglen til at vinde krigen
lå ikke på østfronten mod Rusland,
hvem han troede på var på vej til revolution
og efterfølgende tilbagetrækning fra krigen,
men på vestfronten.
Han begrundede, at hvis Frankrig kunne blive slået i en stor dødboldkamp,
Det ville Storbritannien efter al sandsynlighed søge vilkår for Tyskland
ellers blive besejret på skift.
Falkenhayn mente, at Storbritannien dannede kernen i den allierede indsats
gik mod Tyskland, og at hun skal fjernes fra krigen.
Til det formål foreslog han implementering af en politik
ubegrænset ubådskrigsførelse mod handelsskibsfart.
En politik rettet direkte ved at sulte Storbritannien.
Dette tilsammen med et knockout-slag til Frankrig,
ville, mente han, føre til en vellykket afslutning på fjendtlighederne.
Kaiser handlede efter Falkenhayns anbefalinger,
acceptere politikken ubegrænset ubådskrigsførelse,
hvor farligt det end var,
løber risikoen at bringe USA ind i krigen.
Han sanktionerede også implementeringen af Saps-belejringen mod Verdun.
Falkenhayns valg, et fransk mål, fra februar 1916.
Dermed skiftede han fokus
fra østfronten til vestfronten.
Denne sidstnævnte strategi var ikke uden sine kritikere.
Især Paul von Hindenburg hævdede, at muligheden var tabt
at fange hovedparten af ​​den russiske hær.
Falkenhayns valg af Verdun som fokus af den tyske offensiv var skarpsindig.
Frankrig havde mistet troen i værdien af ​​fæstningsforsvar
i de tidlige stadier af krigen,
og så blev Verdun rykket ned til status som en mindre fæstning.
Verdun fastholdt dog et psykologisk hold
i det franske folks sind.
Der havde stået en fæstning siden romertiden.
På det praktiske plan, skoven bag Verdun
ville have vist sig meget nemmere at forsvare end Verdun-forterne.
Den sidste fæstningsby at falde for preusserne
i den fransk-preussiske krig 1870-1871.
Verduns fæstningsværk var blevet markant forstærket
i 1880'erne for at modstå yderligere angreb.
Falkenhayns plan var at underkaste Verdun til intenst bombardement,
dermed trække ind og afværge franske tropper fra hele Vestfronten
til den otte kilometer brede front omkring Verdun.
Falkenhayn erklærede mål skulle bløde Frankrig hvidt
i sit forsvar af den gamle fæstningsby.
Det faktum, at Verdun
dannede et fransk fremtrædende i tyske linjer tjente kun til at hjælpe Falkenhayn,
da det betød, at det var åbent for angreb fra tre sider på én gang.
Opgaven med at belejre Verdun faldt til den tyske femte armé
under kronprins Wilhelm.
Han planlagde at angribe byen fra begge sider af Meuse-floden,
en plan nedlagt af Falkenhayn,
som af natur er forsigtig, frygtede store tab.
I stedet beordrede han et begrænset angreb til den østlige bred af floden.
Oprindeligt planlagt til at starte den 12 februar,
offensiven blev udsat til den 21. februar
på grund af dårligt vejr,
forudgået af en 21-timers foreløbig bombardement.
I mellemtiden den franske øverstkommanderende Joffre,
modtaget efterretninger af det forestående angreb,
hurtigt indsætte forstærkninger til den franske anden armé.
I mellemtiden, fæstningskommandanten, Oberstløjtnant Émile Driant,
forgæves forsøgt at forbedre Verduns rendesystemer i tide.
Driant forberedt på stormløbet ved at udstationere to bataljoner
ledet af ham selv på spidsen af ​​Verdun-udspringet
på den østlige bred af Meuse-floden.
Han tænker på formidabel modstand,
1 million tyske tropper mod 200.000 forsvarere.
Angrebet begyndte endelig 7:15 den 21. februar,
Kronprins Wilhelm åbner slaget
med 1.400 kanoner pakket langs den otte kilometer lange front.
Kanonerne var godt tjent ved gode jernbanefaciliteter i nærheden,
100.000 skaller hældes i Verdun hver time.
Wilhelms hensigt skulle dræbe de fleste af de franske forsvarere
før infanteriet startede deres fremrykning ind i fæstningen.
Efter en optimistisk vurdering, et tysk spejderparti blev sendt ind
efter det første bombardement.
De rapporterede at halvdelen af ​​den franske styrke var tilbage
for at imødekomme det planlagte angreb.
Det havde Wilhelm velsagtens valgt at angribe på dette tidspunkt,
fæstningen kan stadig være faldet.
I stedet forskrækket af det tilsyneladende formidable forsvar,
Wilhelm valgte at forny bombardementet.
Ved udgangen af ​​den første dag,
det var kun lykkedes for de tyske styrker i at gribe de franske skyttegrave i frontlinjen,
meget mindre end planlagt, men Durant selv var blevet dræbt under slaget
og hans to bataljoner blev revet ned.
Wilhelm trak sit forreste infanteri tilbage forberedelse til yderligere artilleribombning,
tager dermed brodden ud af det momentum, der blev skabt.
Endnu vigtigere, det tillod de franske forsvarere
at positionere sig selv sådan at de er i stand til at isolere
de fremrykkende tyske tropper fra den anden side af floden.
Verdun forblev på franske hænder, selvom den defensive situation var alvorlig.
Der blev sendt en besked til det franske hovedkvarter den 23. februar
rapporterer, at Driant var gået tabt, ligesom kompagnicheferne,
og at bataljonen var blevet reduceret fra 600 til omkring 180 mand.
Den følgende dag, den 24. februar,
Det lykkedes tyske tropper at overskride den franske anden linje af skyttegrave,
tvinger forsvarerne inden for otte kilometer fra Verdun.
Ikke desto mindre to ydre forter, Vaux og Douaumont, fortsatte med at holde ud.
En fransk division sendes stykvis samme dag
blev spredt under kraftig tysk artilleribeskydning.
Dagen efter faldt Douaumont.
Virkningen på fransk moral af tabet var markant
både på de resterende forsvarere og de nytilkomne forstærkninger.
Populær fransk følelse inden for landet krævede dens generobring.
Tilbagetrækning fra Verdun var derfor politisk umuligt.
Den franske øverstbefalende, Joffre, forblev ufortrødent.
Han udsendte en erklæring bemærker, at enhver kommando, der gav grund
til fremrykkende tyskere ville blive stillet for krigsretten.
Han afviste summarisk General Langle de Cary,
hvem der var ansvarlig til forsvar af Verdun,
for at beslutte sig for at evakuere Woevre-sletten og den østlige bred af Meuse-floden.
I Langle de Carys sted,
Joffre forfremmede Henri Philippe Pétain,
en talentfuld officer, hvis fremskridt gennem den franske hær var blevet bremset
på grund af hans trods af det nuværende motto
angreb for enhver pris,
troede, at dette var en opskrift for katastrofe.
Han var en af ​​få befalingsmænd der genkendte
at defensiv teknologi var avanceret hurtigere end offensiv teknologi.
Pétain lovede ikke at lade tyskerne forbi
og ringede til kommandanten af Verduns frontlinje,
instruerer ham om at holde fast.
På en måde, Pétains udnævnelse
kunne næppe have passet bedre Falkenhayns ultimative mål.
Hans erklærede mål af blødning af den franske hær ved Verdun
ikke ville blive opfyldt ved en hurtig tysk sejr.
Således Pétains stædig vilje til at holde ud
passede perfekt til hans hensigter.
Han kunne dog ikke have bestemt sig
hvor effektiv er Pétain's defensive strategier viste sig at være.
Pétain vidste, at forsvaret af Verdun ville resultere i mange franske tab.
Terrænets beskaffenhed gjort dette uundgåeligt.
Han var dog fast besluttet på at påføre den maksimale skade på de tyske angribere
i løbet af disse tab.
Derfor reorganiserede han fransk brug af artilleri,
personligt tage kommandoen dette aspekt af forsvaret.
Han sørgede også for, at en effektiv forsyningsruten til Verdun blev opretholdt.
En enkelt smal vej skulle blive til Verduns ene arterie til omverdenen
og dets forsyningsdepot 50 miles mod vest.
Vejen blev kendt som Voie Sacrée, eller den hellige vej.
Den 6. marts, tyskerne begyndte en ny offensiv,
efter at have modtaget friske artilleriforsyninger.
De gjorde fremskridt i starten
indtil franske modangreb trængte det fremrykkende tyske infanteri tilbage.
Resten af ​​måneden, Wilhelm iværksatte gentagne angreb
mod franske forstærkninger, konstant strømmer ind i fæstningen.
Af de 330 infanteriregimenter af den franske hær,
259 kæmpede til sidst ved Verdun.
Falkenhayn begået endnu et korps af mandskab at angribe den venstre bred af Meuse-floden
mod en lille højderyg kaldet Le Mort Homme, eller den døde mand.
Den levede op til sit dystre navn
mens kampen rasede løbende uden konklusion.
I mellemtiden, ofrene steg hurtigt på begge sider.
Det var franskmændene bestemt miste et stort antal mænd,
ligesom tyskerne.
Da kampen sluttede,
næsten 1 million ofre var pådraget
i nogenlunde lige mange på begge sider.
9. april var lanceringen af den tredje store tyske offensiv.
Denne gang på begge sider af markøren.
Igen hylede Pétains forsvar.
Angrebene og modangrebene fortsætte indtil slutningen af ​​maj.
De tyske styrker rykkede stadig tættere på til de resterende forter.
I denne periode blev Pétain forfremmet og blev udskiftet ved Verdun
af den aggressive Robert Nivelle.
Mort Homme Hill blev endelig sikret af tyskerne den 29. maj,
og endelig, den 7. juni, faldt Fort Vaux.
Beliggende på østbredden af Merz-floden,
fortet havde holdt stand mod konstant bombning
siden kampens start i februar.
Nu er der ude af vandreserver og selve fortet ligger i ruiner,
sine franske forsvarere kunne ikke holde ud længere.
Med fortets erobring,
Wilhelm lykønskede til fortkommandanten, major Raynal,
for at holde ud så længe.
Opmuntret af succesen om at erobre Fort Vaux,
Tyske tropper næsten brød igennem den franske linje
i slutningen af ​​juni og ind i begyndelsen af ​​juli.
Det var på dette stadium, at den seneste form af kemisk krig blev afsløret af Tyskland,
fosgengas, som virkede ved at dannes som saltsyre
en gang indåndet i lungerne.
Joffre pressede den britiske regering at iscenesætte en større afledningsoffensiv
andre steder på vestfronten.
Det beordrede tømning af tysk mandskab og dermed lette presset ved Verdun.
Oprindeligt planlagt til 1. august,
slaget ved Somme blev rykket frem til 1. juli på Joffres insisteren.
Yderligere lettelse kom med starten af russernes brutale offensiv
på østfronten.
Femten tyske divisioner måtte trækkes tilbage fra Verdun
til at hjælpe med forsvaret mod øst.
tyske tab viste sig lige så dyre som franskmændene.
Falkenhayn fik skylden for den manglende succes i Verdun.
Som følge heraf Falkenhayn blev afskediget af kejseren.
Hans afløser som stabschef var Paul von Hindenburg.
Hindenburg var ikke overbevist at Verdun var værd at fortsætte.
Den 24. oktober blev Douaumont generobret.
Efterfulgt af Fort Vaux den 2. november.
Efter en pause, franskmændene fornyede offensiven.
Genoptager jorden tabt siden begyndelsen af ​​det tyske angreb.
Alene mellem 15. til 18. december, da kampen sluttede,
franskmændene fangede 11.000 fanger og med dem 115 tunge kanoner.
Franske tab under slaget blev anslået til 550.000,
med tyske tab sat til 434.000, Halvdelen af ​​det samlede antal er dødsfald.
Kampens eneste reelle effekt
var det uigenkaldelige såret af begge hære.
Ingen taktisk eller strategisk fordel var vundet af begge sider.
Året 1916 oplevede et af de største alle tiders flådeengagementer,
samt den væsentlige søslag under Første Verdenskrig.
Jylland havde alle elementerne at være en stor britisk flådesejr,
men i tilfælde af resultatet var meget mindre entydigt.
Den nyligt udnævnte kommandør af den tyske højsøflåde,
Reinhard Scheer,
var vendt tilbage til at lave sorteringer mod den britiske kyst,
sikker på, at disse koder var sikre.
Således den vigtigste britiske kampflåde ved Scapa Flow i det nordlige Skotland
ikke kunne gribe ind.
Briterne kunne læse Tysk kodede beskeder
og var klar over Scheers plan.
Den 31. maj 152 skibe af Royal Navy's Grand Fleet satte sejl
kort efter tyskernes højsøflåde.
Planen var for Beatty at sejle foran hovedstyrken
og bombe Zeppelin-skure ved hjælp af fly.
Det var forventet, at dette ville lokke tyskerne ud i det åbne hav,
hvor de ville blive overfaldet af hovedstyrken
ledet af Beattys øverstkommanderende, Admiral Jellicoe.
For første gang siden Trafalgar,
Storbritanniens Royal Navy skulle engagere sig fjenden i et dødboldmøde.
England forventede en berømt sejr.
I den store grå udstrækning af Nordsøen, de kunne have savnet hinanden
men skæbnen skulle bringe dem sammen ved Jylland.
Den første fase begyndte da Beattie engagerede Hippers Eskadron.
Hipper vender mod syd, fører Beatty mod hovedflåden.
Den anden fase så Beattie flygte nordpå, forfulgt af de tyske dreadnoughts.
Indtil videre mente begge sider kampen skulle planlægge,
selvom to britiske slagkrydsere allerede var gået tabt.
Nu, i tredje fase, tyskerne fik en ubehagelig overraskelse.
Tænker sig selv involveret i en jagt
det ville ende med ødelæggelsen af de britiske slagkrydsere,
de kom under bombardement fra Jellicoes kampflåde,
som de troede var for langt nordpå til at gribe ind.
De tunge britiske kanoner tvang hurtigt Scheer til at beordre et tilbagetog.
Så lavede Scheer hvad der kunne blive til en alvorlig fejl,
vender tilbage, håber muligvis at passere Jellicoe,
og flygte ind i Østersøen.
Jellicoe havde dog sat farten ned
og den tyske flåde krydsede foran den britiske flåde,
og efter ti minutters skud, fik 27 hårde hits
mens man kun påfører to.
Endnu en gang beordrede Scheer et tilbagetog.
Endelig, i den sidste fase af slaget, i en nat med intense kampe,
de tyske slagskibes tilbagetog var dækket af deres lettere skibe,
mens Jellicoe tabte tid efter at have vendt for at undgå et potentielt torpedoangreb.
Tyskerne mistede en slagkrydser, en forudgående dreadnought,
fire lette krydsere og fem destroyere,
mens briterne tabte tre slagkrydsere,
fire pansrede krydsere, og otte destroyere.
Mange af de overlevende tyske tunge skibe havde lidt alvorlig skade,
Et resultat af kampen var at øge den britiske dominans i tunge skibe.
Jylland var det sidste og største af de store slagskibsslag.
Hverken ubåde eller fly spillede nogen rolle i kampen,
på trods af begge siders planer.
Aldrig mere kampflåder mødes igen i sådanne tal.
Mens Royal Navy led flere tab,
slaget afsluttede effektivt enhver trussel fra højsøflåden,
som nu vidste, at den ikke kunne bestride kontrol af Nordsøen med Royal Navy.
Det ene store søslag under Første Verdenskrig var endt i antiklimaks.
Det uendelige udfald af kampen involverer omkring 250 krigsskibe,
varer over 12 timer og dækker et område større end det irske hav,
tildelt et rystende slag til britisk selvsikkerhed.
I Verdun blev franskmændene trukket ind, i stadigt stigende antal.
For at lette presset, der blev lagt pres på briterne
at starte en større offensiv at trække tyske styrker væk.
Offensiven var planlagt sent i 1915
og var tiltænkt som et fælles fransk britisk angreb.
Den franske øverstkommanderende Joffre, udtænkt ideen om en udmattelseskrig.
Målet er at dræne de tyske reservestyrker,
selvom territorial gevinst var et sekundært mål.
Planen blev vedtaget
af den nye britiske øverstbefalende, Sir Douglas Haig.
Han ville have foretrukket en offensiv på åben grund ved Flandern.
Selvom britiske styrker var langt hovedparten af ​​de offensive styrker,
Joffre og Haig havde oprindeligt til hensigt
angrebet skal være en overvejende fransk offensiv.
Men det tyske stormløb af Verdun resulterede i desertering,
stort set al fransk mandskab og indsats.
Haig overtog autoriteten fra Joffre, til planlægning og udførelse af angrebet.
Haigs minutiøse forberedelser gik langsomt frem,
til Joffres irritation.
Haig skabte angrebet ved hjælp af ideerne af både ham selv og general Rawlinson,
hvis fjerde armé skulle stå i spidsen for overfaldet.
Tyskerne holdt højlandet omkring Somme
siden krigens første uger.
Det hårde, kalkholdig jord var ideel til minedrift.
Således havde tyskerne gravet dybe bunkers
med højsidet kommunikationsgrave bagud.
Deres bunkere var velforsynede at modstå en lang belejring.
På overfladen, maskingevær positioner dækkede alle mulige angrebsvinkler.
Foran dem var marker af pigtråd.
Briterne og franskmændene på den anden side, betragtede Somme som en stille sektor
og var bagud i deres forberedelser da angrebet begyndte.
Et otte dages foreløbigt bombardement af de tyske linjer gik forud for angrebet
begyndende lørdag den 24. juni.
Forventningen var, at vildskaben af bombardementet
ville ødelægge alle fire tyske forsvar,
muliggør de angribende britiske tropper praktisk talt at gå over ingenmandsland
og tage i besiddelse af de tyske frontlinjer.
Slaget og dater tyske tropper.
Nu, 1.500 britiske kanoner, og et tilsvarende antal franske kanoner,
var ansat i bombardementet.
Efter artilleribeskydningen,
det blev fastslået, at en snigende spærreild ville gå forud for det fremrykkende infanteri
til den tyske frontlinje og frem til anden og tredje skyttegravslinje.
Det Kongelige Artilleri havde forberedt sig et underjordisk netværk af telefonkabler,
for at muliggøre fremadgående observationsofficerer at overvåge og korrigere områderne
efterhånden som kampen skred frem.
Med afslutningen på det fremskredne bombardement,
Rawlinsons syvende fløj i midten af ​​angrebslinjen
blev instrueret af Haig at konsolidere efter et begrænset fremskridt.
Rawlisons tropper gik i kamp
tungt lastet med forsyninger til det formål.
I mellemtiden mod nord, resten af ​​den fjerde armé,
foruden ét korps af general Allenbys tredje armé,
forsøgte at fuldende et gennembrud
med kavaleri klar til fuldt ud at udnytte et håbefuldt hul i de tyske linjer.
Som tidligere kavalerist,
Haig var overbevist at angrebets statskup
bedst ville blive gennemført af kavaleritropper.
Efter indtagelsen af ​​de tyske linjer,
planen var for briterne at bryde igennem til Cambrai og Douai,
således bryde den tyske linje i to.
Længere mod syd rykkede et datterselskab frem af den franske sjette armé
var planlagt til at starte driften samtidig med ét korps.
Syvogtyve afdelinger af mænd gik ind i angrebet, 750.000 mand,
heraf over 80 % var fra den britiske ekspeditionsstyrke.
Rangerede mod dem i de tyske skyttegrave
var 16 divisioner af den tyske anden armé.
Oddsene var stablet tungt til angrebsstyrkens fordel,
men det fremskudte artilleribombardement
undlod at ødelægge enten den tyske frontlinje pigtråd
eller de kraftigt byggede betonbunkere tyskerne havde omhyggeligt konstrueret.
Meget af ammunitionen brugt af briterne viste sig at være duds,
dårligt fremstillet og ineffektiv.
Mange sigtelser forsvandt ikke.
Selv i dag, bønder på vestfronten
udgravet mange tons af ueksploderet jernhøst hvert år.
Under bombardementet, de tyske tropper søgte ly i deres dybe bunkers,
dukker kun op når den britiske artilleribeskydning sluttede.
Så de tyske maskingeværer var bemandet med dødelig virkning.
Selve angrebet begyndte klokken 7:30
den 1. juli med detonationen af en serie på 17 miner.
Den første, som var eksploderet ti minutter for tidligt, gik i gang 7:20,
at give tyskerne lige nok advarsel af det forestående angreb.
Den første angrebsbølge af offensiven gik over toppen
fra fælleskorps til franskmænd, venstre flanke, lige syd for Montauban.
Angrebet var på ingen måde en overraskelse for de tyske styrker.
Helt bortset fra at blive diskuteret frit i franske kaffebarer
og i breve hjem fra fronten,
hovedeffekten af det otte dage lange indledende bombardement
tjente blot til at alarmere den tyske hær til et forestående angreb.
Som en konsekvens af den manglende overraskelse genereret af det avancerede bombardement
og den manglende succes i at klippe den tyske pigtråd
og ved at beskadige de underjordiske bunkers, BEF gjorde slående små fremskridt
den 1 juli, eller i dagene og ugerne efter.
Mere succes blev opnået af de franske styrker
ved den sydlige hale af linjen,
muligvis fordi deres avancerede beskydning blev sprunget kun timer før angrebet,
dermed sikre en grad af overraskelse.
Desuden mente von Falkenhayn franskmændene ville slet ikke angribe
på grund af de store tab ved Verdun.
Ved at rykke frem i små grupper, som de havde i Verdun.
De franske tropper nåede de fleste af deres mål.
De britiske tropper var for det meste tvunget tilbage i deres skyttegrave
ved effektiviteten af det tyske maskingeværsvar.
Mange tropper blev dræbt eller såret
i det øjeblik de trådte ud af frontlinierne ind i ingenmandsland.
Mange mænd gik langsomt mod de tyske linjer,
fyldt med forsyninger, forventer lidt eller ingen modstand.
De lavede utroligt lette mål for de tyske maskingeværere.
Trods store tab på den første dag, 58.000 britiske tropper alene,
otte fortsatte med offensiven i de følgende dage.
Der blev gjort fremskridt,
men disse var begrænsede og ofte i sidste ende afvist.
Wellingtons styrker sikrede sig den første linje af tyske skyttegrave den 11. juli.
Den dag tyske tropper blev overført fra Verdun,
en fordobling af antallet af mænd til rådighed for forsvaret.
Den 19. juli, det tyske forsvar blev reorganiseret,
den sydlige fløj danner en ny hær, den første hær.
Hver side antog den anden var ved at blive udmattet
og at et gennembrud var nært forestående.
Dermed blev offensiven fastholdt gennem sommeren og ind i november.
Briterne så få sejre.
Pozières blev taget til fange af to australske divisioner den 23. juli,
og dem, der var sikret blev ikke fulgt op.
I begyndelsen af ​​september, den franske 10. armé sluttede sig til angrebet
på en 20 kilometer lang front mod syd.
I mellemtiden angriber briterne blev fornyet af den fjerde armé
i nordøst ved Flers-Courcelette.
Sidstnævnte angreb gjorde brug af tanke for første gang,
og indsatte 15 divisioner mand.
Alligevel den vandt under en kilometer jord.
De første tanke blev udviklet i stor hemmelighed,
men der var kun 50 ledige.
Mekaniske og andre fejl reducerede deltagende tanke til 24.
Mens de nåede et stort mål af skud overraskelse,
da den blev ramt af den tyske opposition,
disse tidlige kampvogne viste sig uhåndterlige og meget upålidelige.
Tankene blev rullet ud 6:20 om morgenen den 15. september.
General Goughs styrker flyttet for at tvinge fjenden
ud for den nordlige ende af Main Ridge og væk fra den fjerde armé.
Robinsons tropper skulle bryde igennem det resterende fjendens skyttegravssystem
mens den franske sjette armé ville forsøge at rydde fjenden
fra den britiske højre flanke.
I mellemtiden var canadierne nordvest af Albert-Bapaume-vejen,
og overgået deres syv kampvogne at fange Courcelette.
Umiddelbart syd for dem, den 15. skotske division,
holdt af en enkelt tank, fangede Martinpuich.
Mod sydøst, dog tyske styrker i High Wood
fejede jorden med ild fra hver ende, standsning af en række tanke.
Andre befandt sig fortabt,
mens endnu andre beskudt deres eget infanteri.
Mod øst, gå videre til Flers
blev hjulpet af ankomsten af ​​fire kampvogne på et kritisk tidspunkt,
den ødelagte landsby falder til en enkelt tank,
assisteret af blandede delinger af Hampshire's Royal West Kent.
Haig fornyede angreb i luften igen mellem 25. og 27. september,
men britiske fremskridt var små.
Andre angreb blev lanceret af briterne,
slagene ved Transloy Ridges og slaget ved Ancre Heights.
På samme måde fortsatte franske angreb i syd omkring Chaulnes
og centrum øst for Morval.
I oktober opfordrede Joffre Haig at fortsætte offensiven,
men denne gang de franske styrker i Verdun var i offensiven
og var ved at vinde frem.
Joffre var bekymret for, at Haig skulle fortsætte presset på tyskerne
for at forhindre en afledning af tysk mandskab tilbage til Verdun
at bistå med det tyske forsvar der.
Den 13. november,
BEF gjorde en sidste indsats længst øst for salienten
i slaget ved Ancre,
hvor de fangede feltfæstningen Belmont Hamel.
På trods af det langsomme men progressiv britisk fremmarch,
dårligt vejr og sne bragte Somme-offensiven til ophør
den 18 november.
Under angrebet, briterne og franskmændene vundet 12 kilometer jord,
men omkostningerne havde været enorme, 420.000 anslåede britiske tab,
inklusive mange af de frivillige, Pals bataljoner.
Plus yderligere 200.000 franske ofre.
tyske tab blev anslået til omkring 500.000.
Sir Douglas Haigs føring af slaget forårsaget og forårsager stadig stor kontrovers.
Kritikere hævder, at hans ufleksible tilgang blot gentagne fejlagtige taktikker.
Andre hævder, at Haigs hånd blev tvunget og at sumoffensiven var nødvendig
at aflaste franskmændene ved Verdun.
I hvert fald Slaget ved Somme
gik over i briterne national bevidsthed
som ordsprog for den unødvendige slagtning
og tab af så mange liv hævdet af Første Verdenskrig.
Mens de allierede smed det ud i Frankrig,
russerne fik endelig succes til det punkt, at de næsten lykkedes
i at banke på østrig-ungarerne ud af krigen.
Trentino-offensiven, lanceret i begyndelsen af ​​maj,
var østrig-ungarerens første angreb mod italienerne.
De opnåede gevinster
indtil terrænets barske begyndte at bremse dem,
giver italienerne mulighed for at omgruppere.
Hurtig tænkning af den italienske stabschef,
Luigi Cadorna,
resulterede i en halv million mand bliver hastet
fra Isonzo til Trentino.
På samme tid, Cardona appellerede til sin russiske allierede
at starte en offensiv, der ville trække østrig-ungarerne væk.
Kommanderet af Aleksey Brusilov,
russerne åbnede en offensiv i Lutsk den 4. juni.
Selvom østrig-ungarerne oversteg russerne,
og de stolede på deres befæstede stillinger at være uindtagelig,
Det lykkedes russisk artilleri at bryde pigtråden mere end 50 steder.
På to dages kamp, østrig-ungarerne mistede 130.000 soldater,
men den russiske damptromle fortsatte indtil mangel på forsyninger
mente offensiven gik i stå i løbet af september.
Østrig-ungarerne betalte en høj pris for deres selvtilfredshed.
Omkring 1,5 millioner mænd blev enten dræbt, såret eller taget til fange.
Da 1916 lukkede, der var et glimt af håb
da tyskerne udstedte en fredserklæring antyder en kompromitteret fred.