ורדן, 21 בפברואר 1916.
כאן זה מתחיל הקרב האיקוני ביותר
של מלחמת העולם הראשונה.
בלב אחד החורפים הקשה ביותר באזור,
המטה הכללי הגרמני מתכונן לצאת למתקפה גדולה
בעמק מיוז.
לפי הפקודות של הגנרל פון פלקנהיין,
ראש המטה הכללי צבאות אימפריאליים,
הגרמנים נחושים להשתמש בכל כוח ההרס
של הארטילריה הכבדה שלהם
להטביע את הקווים הצרפתיים תחת מבול של אש.
מה יישאר מהחיות הפרוותיות המרוסקות? על ידי הגשם הזה של פגזים מכל הקליברים?
כלום, מקווים החיילים הגרמנים
שישגרו את עצמם לנוף הרוס לגמרי.
הם לא לגמרי טועים!
במגזרים מסוימים, סיורי הראש יעברו
את השורות הראשונות אפילו בלי להבין את זה.
לא יהיו יותר קווי חזית.
עם זאת, ב-12 ביולי 1916,
לאחר יותר מארבעה חודשים קרבות עזים,
הגנרל פון פלקנהיין חייב להתמודד עם העובדות.
הוא לעולם לא ייקח את ורדן.
גרוע מכך, בסתיו, הכוחות הצרפתיים יחזרו
חלק מהקרקע האבודה בתחילת הקרב,
גדל בחזרה בהדרגה יריביהם
לעבר עמדת המוצא שלהם.
לאחר 300 יום, 300 לילות של מאבק ו-300,000 מקרי מוות,
הלחימה מתמעטת בחזית ורדן.
מה קרה בחודשים הראשונים מההתקפה הזו?
איך להסביר את הכישלון שלה, למרות עודף האמצעים שיושם?
עיתונאי והיסטוריון, רציתי לדעת
מה באמת קרה בחזית ורדן ב-1916.
אספתי עדויות.
אנחנו חיים בקור, בוץ ולחות.
אנחנו חיים עם שרצים, אנחנו חיים עם חולדות, אנחנו חיים עם כינים.
אספתי רמזים.
שם אנחנו נלחמים בעיקר רימון.
אנשים נלהבים של ההיסטוריה החיה שיחזר אותי
תנאי הלחימה.
פיענחתי את אחד הארוכים והקרבות ההרסניים ביותר
של המלחמה הגדולה.
בזיכרונות קולקטיביים,
הקרב הדנטסקי הזה הפך לסמל.
יותר טוב מתהילה צבאית פשוטה,
זה אחד המיתוסים המכוננים מההיסטוריה הלאומית שלנו.
מי שחווה את זה יזכור את זה עדיין כמו לעזאזל של ורדן.
יום שני, 21 בפברואר, 1916, שבע בבוקר,
כל סוללות הארטילריה גרמנים נמצאים בעמדה.
תוך 15 דקות, הם ימטירו מבול של אש
על הקווים הצרפתיים.
גלי תקיפה של אוגדה מנהיגים מוכנים להמריא.
מנהיג הצבא הגרמני, פון פלקנהיין, נפתר
להכות במהירות ובעוצמה.
בצרפת, מאז תחילת 1915,
החזית מיוצבת על קו 700 ק"מ,
מהים הצפוני ועד שוויץ,
עובר דרך ניופורט, קומפיין, ריימס, ורדן ואזור ננסי.
בעלות הברית לא הצליחו לפרוץ בארטואה ושמפניה.
הם עדיין חולמים להכריח קווי האויב באמצעות זריקה
התקפה נהדרת.
סגן אלוף רמי פורטה הוא יועץ היסטוריה
וקצין התייחסות להיסטוריה עבור הצבא.
קולונל שלי, מה זה המצב האסטרטגי בפברואר 1916,
ערב קרב ורדן?
שנת 1915 התבררה די נוח לגרמניה.
בחזית המערבית,
הם הצליחו לחסום, לעצור
שתי ההתקפות הכפולות פרנקו-בריטי
בארטואה ושמפניה באביב ובסתיו.
בחזית המזרחית, נגד רוסיה, הם הצליחו להדוף
כמעט 300 קילומטרים צבאות הצאר
ולכבוש את פולין הרוסית.
לכיוון דרום, בבלקן, בסתיו הם מחצו את סרביה.
הם כובשים את סרביה.
כשתסתיים השנה,
גרמניה עדיין במצב נוח
ופאלקנהיין, שנמצא באותה תקופה הרמטכ"ל, חושב
שהוא יכול להסתובב איתו כוחות גדולים יותר במערב
לקבל את ההחלטה.
עד שם, כל ההתקפות היו
חמד במיוחד לגברים.
איך פלקנהיין יעשה את זה?
לוודא לפתוח במתקפה זו
וזה לא אטליז?
משני צידי הצד הצרפתי כמו בצד הגרמני, בהדרגה,
מאז 1914-1915,
והוא הפך לעצום ב-1916, ידו היא התותחנים שתופס על העליונה.
זה ארטילריה מה שהופך לנשק המלכה, למעשה.
במוחו של פלקנהיין, כמו הגנרלים שלו,
תעסוקה מסיבית, גל של ארטילריה, יאפשר
לרסק לחלוטין הגנות צרפתיות
וחיל הרגלים שלהם יכול אז להתקדם בלי יותר מדי קושי.
זה לא קשור לרגע הזה? שינוי דוקטרינה?
תיעוש של מלחמה? - זה לא שינוי פתאומי.
זו התפתחות במהלך החודשים, אבל זו התפתחות בסיסית.
זו אבולוציה חשוב מאוד,
מה שמביא, על הקרקע, טונות, טונות של גרוטאות מתכת,
פגזים, תחמושת, פלדה.
אנחנו מחליפים תיבות של בני אדם באמצעות תחמושת ארטילרית.
בצד הצרפתי, ב-21 בפברואר,
כולם מכינים לשרוד יום גשום.
כרגיל, הלילה היה קפוא.
כשאתה מתעורר, האצבעות שלך קהות, פנים חלולים
וגופות קפואות מקור.
עם זאת, כל זה הוא כלום לעומת של האפוקליפסה שמחכה לפרוותי.
ברגע זה, מה החששות,
של השכונה הגדולה גנרל בראשות ג'ופר?
בדצמבר הקודם, ג'ופר התאסף סביבו
הנציגים מכל צבאות בעלות הברית
והם הסכימו להשיק, בתחילת 1916,
התקפות קונצנטריות נגד גרמניה.
מינואר 1916,
השכונה הגדולה עבודות כלליות צרפתיות
בשיתוף פעולה הדוק יותר ויותר עם מקבילו הבריטי
להכין את המתקפה של הסום ביולי.
לכן הדאגה של ג'ופר לא פוסחת במיוחד בוורדן.
לא, היא בכלל לא הולכת לוורדן.
במיוחד מאז שהגרמנים, בינואר, לפתוח במתקפות הסחה
במגזרים שונים בחזית
וכי ורדן הייתה מאז סתיו 1914,
אזור שקט יחסית.
בחורף 1915-1916, פלקנהיין רוצה לסיים את זה.
הוא רוצה להימנע מחנק מה שהופך את המלחמה לבלתי ברת קיימא
עבור האנגלים, אותם הוא מחשיב בתור האויב העיקרי של גרמניה.
המפקד הגרמני מחליט להגביר את לוחמת הצוללות.
U-Boats שלו חסרי רחמים.
הם תוקפים אחד את השני לספק שיירות,
ואז לכל הספינות מניף את דגל בעלות הברית.
הוא מכוון לגרום תבוסה לצרפתים
כך שצרפת תהיה חייבת לקבל פשרה של שלום,
ובכך מחייב את אנגליה,
שלא יכול לנהל מלחמה לבד ביבשת, כדי לסיים את הסכסוך.
במשך מספר שבועות,
המטה הכללי הגרמני עובדים לפי מספר השערות.
בסופו של דבר, בסוף דצמבר 1915,
ההחלטה מתקבלת, זה יהיה ורדן.
Verdun מותקן על בולט מוקף מכל עבר.
המאוס מסבך הגנת המגזר,
אבל המצודה מוקפת חגורת מבצר הכוללת את דואומון,
וו וסווויל.
מאז הרס המבצרים של ליאז',
נאמור ומובוז' על ידי הוביצרים גרמנים,
המפקד הצרפתי מוצא את זה חסר תועלת לגייס מחסנים וכוחות
במעוזים מבודדים.
כמה קנונים של מאמץ של ורדן נסוגו אפוא
מקיץ 1915.
מצדם, חיילי הקייזר ביטחון מלא בכוח
של הארטילריה שלהם,
ובמיוחד מהתותח העצום והמרגמה הכבדה שלהם,
כולל ברטה הגדולה המפורסמת, מסוגל לשלוח פגז של 800 קילו,
כולל 140 קילו של מטעני חבלה,
יותר מתשעה קילומטרים משם.
נחוש להחזיק מעמד אל האדמה הכבושה,
הגרמנים לא חוסכים על האמצעים.
הם הקימו עמדות הגנות מסודרות היטב.
התעלה הגרמנית עמוקה,
לעתים קרובות בטון ומנוקד בקינים של מקלעים.
רשתות חוטיות ענקיות תיל מגן על הסביבה.
במקרה של הפצצה, החיילים מחסה בסטלן,
מקלטים עמוקים.
מביאים מים זורמים עד השורה השנייה
דרך צינורות קבור עמוק.
אם האזור הקרוב ביותר ללחימה הוא מושא כל תשומת הלב,
התשתית הממוקמת מיד בהטבה האחורית
המתקנים הטובים ביותר.
באזור ורדן, סט של בניינים הגיע אלינו,
זה מחנה מרגר.
יליד אזור ורדן, חובב היסטוריה
ומדריך מורשת בלשכת התיירות של העיר,
מקסים בסקירוטו יודע היטב המקומות הסודיים ביותר של הקרב.
מקסים, זה עדיין מדהים למצוא מבנים
ביער צפוף כמו זה.
בהחלט !
הצרפתים, כשהם הגיעו בשנת 1918, לאחר שביתת הנשק,
היה להם אותה תגובה כמוך.
הם חשבו בתחילה לכפר כושי.
הם אפילו קראו לזה כך חושב שזה הילידים
שהיו בבניינים האלה, בצורה בקתות או בתי גידול מסורתיים.
הגרמנים הם שבנו כל המבנה שיש לנו כאן?
כן, הם עשו כפר קטן אמיתי עם סוגים שונים של צריפים.
חלקם היו מלוטשים היטב, אחרים שהיו פחות.
זה היה מחנה ניסויים שבו הם בדקו את הבטון שלהם,
הסוגים השונים טפסות, להכיל
בין 2,500 ל-3,000 גברים.
זה השתנה מאוד.
הייתה תחלופה שנעשה בין היחידות.
כמה אנחנו קילומטרים מחזית ורדן?
אנחנו במרחק של כעשרים קילומטרים משם מהקוים הקדמיים בתחילת 1916.
כאן, המטרה של הגרמנים, הוא היה אמור להישאר בחסות היערות.
היער היה כל כך צפוף כפי שהוא היום.
היינו בחסות סיור אווירי.
זה היה בלתי אפשרי לומר שבמקום הזה,
חיילים גרמנים התאספו שם
כדי להכין מתקפה.
כשאנחנו חושבים בקנטון, בצבא,
אנו רואים בניינים מפוכחים למדי.
הבית הזה מרגיש כמו שזה כמעט בית כפר.
כן, זה היה רצונם של הגרמנים,
כדי להיות מסוגל לייצג במדויק בית המשפחה הגרמני המסורתי,
מפת הגובה כמו שאומרים.
הצרות היו חייבות שהיו מוצבים כאן יכלו להרגיש
במקומם, כמו בבית.
לכן זה היה כל כך מעודן
ואת זה הדגשנו על פרטים ונוחות.
למשל, למרגלותיך, יש לך שאריות של קופסאות פרחים.
היינו באמת בקישוט, במלאכותיות טהורה.
מעל הגג, למשל, יש ארובות מזויפות,
אין בית, וגם לא אח בפנים.
היה צורך להיות מסוגל לייצג בית גידול אזרחי, אזרחי בלבד.
מעל החלונות יש גפונים עם חלוקי נחל משובצים.
אחר כך גם על הגבול המרכזי.
יש לך אפריזים בכל מקום.
אפילו בפנים הם באמת היו עד לקישוט הפנים
עם ציורי קיר.
ציורי קיר שנראים עד היום.
ששרדו אחרי מאה שנה. - לגמרי!
יש הרמוניה בעיקולים שזה מרשים.
עבור מבנים צבאיים, זה לא מייצג בכלל.
זה יוצא דופן.
המחנה הזה הוא באמת...
המחנה היה מובנה גם כמו כפר?
זה לא כזה אנרכי.
באמת יש מערכת אריחים, בטון שחוצה את הכפר
ואשר גם מפריד, לפיכך, ודאי צריפים שמורים לקצינים
ואחרים שמורים לכוחות.
והבניין הזה שם?
זה ייחוד קטן של המחנה.
גם כאן, אנו מוצאים הצד הזה של הסחת דעת, של הנאה.
הנה, זה מה שקראנו לקזינו.
היה חדר הקרנה,
מעין קולנוע לחיילים, כדי שהם יוכלו ליהנות.
ממש ליד, סוג של מעדניה, מעין בית צבאי
שבו אפשר להשיג קצת מכל מה שאתה צריך
לשפר את הרגיל שלו.
נייר מכתבים, אני מניח. - זהו זה,
או טבק, מוצרי מזון
מי יכול למלא את השקיות
ולכן, לשפר קצת מחיי היומיום.
לדעתי, מדובר בפרט לגרמנית יהיו קנטונים
מסופק היטב, ומאורגן היטב.
הגרמנים באמת בקיימות.
המטרה היא לבסס את עצמך באופן בר קיימא בשטח,
לבנות בזמן שהצרפתים, אנחנו נשארים בפרספקטיבה של מלחמה
של תנועה, אז אנחנו באמת נהיה על דברים ארעיים יותר.
בחזית ההתקפה של ה-Meuse, מהכפר בראבנט לזה של אורנס,
מנהיג הארמייה הגרמנית החמישית צבר שלושה חיל צבא.
שש אוגדות בקו הקדמי, שתי חטיבות בשורה השנייה.
ממול, שתי חטיבות של החיל הצרפתי ה-30.
הגרמנים מתכוננים להפעיל אסטרטגיה הרסנית:
הטרומלפייר, מבול האש.
התותחים לא יורים במחלקות, אבל ברציפות במגזרים
והיעדים שזוהו.
ההפגזה הזו יעילה מאוד
להרוס כל הגנות האויב.
התותחנים הגרמנים משהו לעשות.
יותר מ-2,200 חלקים יהיו שהועמדו לרשותם
בחלק זה של המצח.
אלף מאתיים ועשרים וחמש חתיכות ארטילריה, כולל 542 הוביצרים כבדים,
13 הוביצרים של קרופ 420 מילימטר,
17 הוביצרים של סקודה 305 מילימטר,
שתי חתיכות של חיל הים של 380 מילימטרים ו-2,500,00 קונכיות.
ב-21 בפברואר 1916, במשך תשע שעות, פגז תותחנים גרמניים
הקווים הצרפתיים על פני מגזר רחב 12 קילומטרים ועומק ארבעה.
ההפצצה כל כך אינטנסיבית
שההד שלו נשמע אפילו בווז', 150 קילומטרים משם.
חוזרים ממשימת תצפית,
הטייסים הצרפתיים הם רשמיים,
החזית כבר לא מאשר להקת עשן,
קו אש ללא הפרעה.
ברגע שהמבצעים מתחילים,
העיר ורדן מושפעת קשות,
במיוחד הבזיליקה והארמון האפיסקופלי.
פִּתגָם, האם אנו יכולים לדמיין את הכוח
הפצצה ראשונית גרמנים על ורדן
והפצצה שהתרחש לאחר מכן,
במהלך 300 ימי הקרב?
כן, מבחינת מספרים, הקרב על ורדן,
במשך 300 הימים שזה נמשך, זה כמעט 60 מיליון פגזים
מכל קליבר שיפול על עמדות צרפתיות
וגם על העיר ורדן, אשר ייהרס ב-50 אחוז.
במיוחד, בחצר זו של הארמון האפיסקופלי,
הקליפה הראשונה של 1,400 חתיכות ארטילריה גרמנית תתרסק
בחצר ונזקים החזית, מאחורינו שם,
כמו גם הגגות.
ורדן תרוויח סיוע לאחר המלחמה,
לבנות מחדש מבנים שניזוקו, ובמיוחד לאורך ה-Meuse.
אנחנו הולכים לשנות את שם חלק מהפלטפורמות של המזח של לונדון,
בשל מימון בריטי לבנייה מחדש.
מקומות אחרים בעיר היו גם מושפע?
כן, במיוחד הקפלה של Buvignier,
כולל מגדל הפעמונים, והבניין עדיין קיים,
נפגעו קשה.
אנחנו עדיין יכולים לראות את ההשפעות קצת בכל מקום על החזית.
זה היה מאוד אלים בורדן, ההפצצות האלה
פגעו חלק טוב מהעיר.
מטוסים גרמניים הופלו בלונים ולשלוט בשמיים,
מה הופך את הארטילריה הצרפתית לעיוורת וכמעט לא מסוגל לפעול ביעילות.
לכמה שבועות,
הגרמנים ינצלו העליונות האווירית שלהם.
יש להם מטוס יעיל ומהיר במיוחד,
הפוקר.
הצרפתים מצידם משתמשים מטוס פחות יעיל,
הניופורט.
בתחילת המלחמה,
ריימונד סולנייה הצרפתי ורולאן גארוס התפתחו
המקלע הראשון המסוגל לירות דרך להבי מדחף.
עם זאת, מכשיר זה משוחזר במהירות על ידי הגרמנים, ששיפרו אותו.
הם גם מגדירים אסטרטגיה לשימוש במכשירים.
בכמה מקומות,
הם ישביעו את השמים למנוע גישה לצרפתים.
משני הצדדים,
טייסי הקרב הטובים ביותר, האסים, בולטים
ומתכבדים על ידי העיתונות,
במיוחד הרמן גרינג,
העוזר העתידי של אדולף היטלר.
בשעה 16:30 ב-21 בפברואר 1916,
הסיורים הראשונים הגרמנים מתחילים להתקדם.
בסך הכל, אנחנו סופרים יותר מ-90,000 גרמנים
נגד פחות מ-30,000 צרפתים על חזית של שבעה עד שמונה קילומטרים.
הם מצוידים בציוד מודרני, לחבוש את קסדת הפלדה, הסטהללם,
ונשק מפחיד בשימוש מאז הקיץ 1915 כדי לפנות תעלות אויב,
מטיל הלהבים.
בחזית מיוז, מהכפר בראבנט לזה של אורנס,
אחד המכשולים הראשונים של הגרמנים הוא עץ מוחזק
על ידי 1,300 ציידים ברגל מקולונל אמיל דריאנט,
יערות קאורס.
חיילי סער הגרמנים יוצאים להתקפה.
הם מגיעים לקו הראשון צרפתי, מרוסק בארטילריה.
עם זאת, ההתקדמות קשה. כי מבול הפלדה שבר את האדמה.
כל ציוני הדרך נמחקו.
הגרמנים מסתננים בין שומות ההתנגדות,
אבל הם מתקדמים איטי מהצפוי.
דבר לא ייאמן, למרות זעם ההפצצה,
הפרוותיים עדיין שם.
הם יוצאים מחורים של מעטפת, ליצור קשר עם שכן,
מתארגנים עם קצין, מש"ק שורד, להתנגד
ולהחזיק את הקרקע.
ביערות קאורס,
1,300 אנשי גדוד 56 ו-59
ציידים ברגל של סגן-אלוף דריאנט מתנגדים.
הם לבד מולם שתי דיוויזיות גרמניות.
בשעה 17:15 נותרו רק 400.
מגולוון על ידי המנהיג שלהם, הידית הזו של התקפת נגד של ניצולים.
Bois des Caures דומם בידיים שלהם.
היום נראה אבוד עבור הגרמנים.
בערב ה-21 בפברואר, אחרי השעה תשע ריסוק הקווים הצרפתיים
באמצעות ארטילריה,
הגרמנים כבשו את האומונט ווד וצפונו של ה-Bois des Caures.
הם התקדמו רק קילומטר על חזית ברוחב חמישה קילומטרים.
ההתקדמות הצפויה לא התרחשה.
למחרת, 22 בפברואר, זו תקיפה כללית.
עמודי התקיפה הגרמנים מכים בכל מקום.
זה טבח.
הצרפתים נלחמים לפעמים אחד עד עשר.
אבל דבר מדהים,
בתנוחות נסערות ליד הפגזים, ניצולים צצים מחדש.
הקרקע חרושה, לא יציבה ומסוכנת.
על החיילים להימנע ממכשולים.
ניתן להאט טור גרמני על ידי כמה אנשים פרוותיים עם
רימונים או על ידי המשרתים מקלע יעיל,
ההוצ'קיס, המכונה מטחנת הקפה ליד הפוליוס.
ב-Bois des Caures הפסידו הציידים 80 אחוז מכוח העבודה שלהם.
המנהיג שלהם, קולונל דריאנט, מת בסביבות השעה 16:00.
אבל 110 ניצולים מצליחים לסגת.
הקרבות האלה שמתרבים בכל המגזרים
של חזית ההתקפה תאפשר לפיקוד העליון הצרפתי להובלה
החיזוקים הראשונים מוצב לכמה ימים
בין ורדן לבר-לה-דוק.
בערב ה-24 בפברואר,
הצרפתים נדחקים לאחור בקו השלישי שלהם.
הלחימה משתוללת, אבל כבר
התגבורת הראשונה מגיעה באופן הדרגתי.
הגדודים משוגרים בהר געש מותך.
החיזוקים האלה חייבים לחסום כל הרחבה גרמנית.
הגיע הזמן, כי השוחות הצרפתיות זעזעו
עד הימים הראשונים של המתקפה.
מערכת התעלות היא סט מתחם עמדות לחימה,
המתנה, מנוחה יחסית וצירים תקשורת מוגנת פחות או יותר.
מלפנים לאחור, שלושה קווים עוקבים מסודרים תיאורטית,
כל אחד מורכב משניים או שלוש תעלות מקבילות בערך.
מול השורה הראשונה,
בעומק כמה מטרים, פרוסים גלילי תיל.
בשורה הראשונה, איפה כדאי לחנות
שמינימום החיילים, מסודרים עמדות ירי ומקלטים בסיסיים.
בשורה השנייה, עמוד יחידות ההתראה הראשונות
להשיב מיד ומקלטים קצת יותר עמוקים.
בשורה השלישית, אנחנו מוצאים את עמדות העזרה הראשונה,
העמדות הראשונות של פיקוד,
המילואים הראשונים,
כלי הארטילריה הראשונים.
אלמנטים שונים אלה מחוזקים על ידי עמדות מקלע מקושרות
ביניהם על ידי צינורות תקשורת בניצב.
מעכשיו, המטרה של הארמייה הגרמנית החמישית הולך ומתבהר.
הגנרל פלקנהיין רוצה לקחת המבצרים המכסים את צפון ורדן.
על הכוונת שלו, דואומון,
שלקיחת אשר תיתן מזור ללבבות אנשיו.
נבנה מעל מהמחצית השנייה של המאה ה-19,
מבצר דואומון עבר מודרניזציה,
אבל בשנת 1915,
רוב הארטילריה ולכן הוסרו אנשים
של העבודה.
עם זאת, המצב הדומיננטי שלה מצפון לוורדן למעשה
עמדה אסטרטגית.
תעלה, בריחה נגדית עם סורגים וקיר שמסביב מגנים
סביבת הצריפים הפנימיים.
בכל פינה, חתיכות ניתן להתקין ארטילריה,
ובפרט תותחי 75 מילימטר.
על הצריפים, צריחים מאפשרים כדי להכיל מקלעים
ואפילו תותח 155 מילימטר.
מצפה כוכבים שונים מסודרים, מה שמאפשר לך לראות את האויב מגיע.
סוף כל סוף, המבצר של דואומון מוסתר היטב,
כי משולב בצורה מושלמת לתצורת הנוף.
כל היום 25 בפברואר,
הגרמנים שיגרו רבים התקפות באזורים הקרובים למבצר.
17 שעות, הם רק 700 מטרים משם.
הם עדיין לא יודעים שהחזקים מוגן רק על ידי 58 חיילים צרפתים.
לאחר מכן הם מתקדמים אל התיל, לפתוח פרצה
ולרדת לתעלה באמצעות גזעי עצים.
לראות את הצריחים של המבצר הריק, בלי זריקות,
הם נכנסים לבניין.
מגיח אל החצר המרכזית, הם נופלים על חופן
חיילים צרפתים, לא חמוש והמום לחלוטין.
העבודה היא עכשיו בידי הגרמנים.
בערב, יותר 300 חיילים הגיעו להתיישב שם.
מבצר דואומון נפל כמעט ללא קרב
תוך שעתיים בלבד.
הבשורה העצובה הגיעה במהירות לוורדן.
מקסים, איך האקלים? בוורדן בזמן כיבוש המבצר?
זו הפאניקה.
בצד הגרמני מתחילים הפעמונים לצלצל בכל הכפרים
ומשם,
תנסה תעמולה צרפתית לצמצם מעט את העובדות,
או אפילו לנסות להשתיק אותם לַחֲלוּטִין.
מתאריך זה, 25 בפברואר 1916,
לצרפתים יישאר רק דבר אחד לזכור: להשתלט מחדש על פורט דואומון.
עד 24 באוקטובר וחידושו, יהיו ניסיונות מרובים
לנסות לפנות את המבצר הזה, שכן הוא מהווה בסיס
נקודת מוצא חיונית להמשיך בהתקפה.
נכון ל-25 בפברואר 1916, ההתקדמות הגרמנית היא כעת
חמישה עד שבעה קילומטרים.
חיילי הקייזר מחזיקים אחת מהלולאות של ה-Meuse
ומבצר דואומון.
כדי להגן על המצודה של ורדן, הצרפתים נאחזים בשני מבצרים.
Thiaumont ו-Vaux.
השלב הראשון של הקרב הסתיים.
למרות לכידתו של דואומון,
הגנרל פלקנהיין הועמד נגדו במחיר של הפסדים נוראיים.
בעוד חמישה ימים, 25,000 צרפתים מתו,
פצועים או נעדרים.
כמה דיוויזיות חי"ר צרפת איבדה יותר מ-60%
מכוח העבודה שלהם.
המצב חמור.
הגנרל ז'ופר ערער אז לגנרל פיליפ פטן.
כשהגנרל פטן לוקח הפקודה ב-25 בפברואר 1916,
הצבא הצרפתי הוא במצב קשה,
אבל הגרמנים לא פרצו דרך.
האם פטן יצליח? כדי לתקן את המצב
ולחזק את המורל של חייליו?
פיליפ פטן ראשון קצין חי"ר,
קולונל קרוב של פרישה בתחילת המלחמה.
הוא יארגן מחדש את הקווים הצרפתיים.
אבל כדי שהחזית תחזיק,
צריך לתדלק אותו לִצְמִיתוּת.
הגנרל פטן פתח אז בעבודה הפרעוני על מנת למודרניזציה
מערכת התדלוק הוקם לפני מינויו.
ורדן מוגש רק על ידי קו רכבת צר
ודרך פשוטה כביש מחלקתי מפותל.
כל יום, טונות של אבנים
ומילוי חוזר מובא על הכביש הזה כדי לשמור עליו במצב טוב.
תקנות התעבורה הוא דרקוני.
אין חניה,
רכבים מקולקלים הם נדחף מיד לתעלות.
יש לבצע נהיגה פגוש לפגוש.
אסור להפריע לזרימה בכל מקרה.
אנחנו סופרים משאית כל 14 שניות ובעוד כמה חודשים,
שני מיליון פולילוס ילווה המסלול הזה כדי להגיע לחזית.
חבל הטבור הזה יהפוך הדרך הקדושה
מתחת לעט מאת הסופר הלאומני מוריס בארס.
לכל חבילה של 30,
משתמשים באלפי כלי רכב כל יום ציר בר-לה-דוק-ורדן.
במרץ 1916,
שני שליש מהמשאיות מהצבא הצרפתי מועסקים
במגזר זה.
ביניהם, החזקים ביותר ו הידוע ביותר שיישאר בשירות
עד 1932,
הברלייט.
החבלנים של גדוד ההנדסה החמישי לפתח ולשפר את המדידה הצר
של המיוזיאן הקטן ומעל הכל להצליח הישג הבנייה בשלושה חודשים
שורה חדשה מסילת רכבת רגילה.
הצבא משתמש בקטרים, מכוניות ועגלות מגיעים
מכל רחבי צרפת.
פטרנליסטי וסמכותי, הוא מכונה Précis-le-Sec,
הגנרל פטן כבר מוניטין של חסכן יחסית
על חיי אנשיו.
פרגמטי,
הוא מודע במיוחד לרזה משאבי חיל הרגלים הצרפתי.
בהסכמת ה-GQG, המטה הראשי,
שמעלה באופן קבוע חטיבות חדשות באינטרנט,
הוא מאמץ עיקרון פשוט, אבל יעיל,
הקרוסלה.
הפרוותיים עוברים יומיים בקו החזית,
ואז יומיים בשני
ולבסוף, יומיים אחורה.
סיבוב זה הכרחי לחלוטין,
בגלל תנאי החיים בתעלות הם לא אנושיים.
הנרי דסבורדס הוא הנשיא של האגודה להיסטוריה חיה,
השעיר מהמארן.
אנרי, הם השוחות גם הצרפתים מבוססים היטב
מאשר השוחות הגרמניות?
השוחות הצרפתיות לא לא מבוסס כל כך
מאשר השוחות הגרמניות, סרג', בפשטות
מאז, ברוח הפטריוטית הצרפתית,
זה חיוני בוא נלך ונכבוש מחדש את הארץ הזו
שהפסדנו בתחילת הסכסוך,
במהלך הקרב על המארן ועד לנסיגה הראשונה של המלחמה.
אז המטרה היא להתקדם, בניגוד לגרמנים ש,
לאחר שהתייצבנו ועברנו למלחמת העמדה, החליטו
לגבש את התעלה שלהם ולהישאר במקום.
בגזרת ורדן עצמה דבר, מה שלום השוחות?
בגזרת ורדן, השוחות עדיין לא מאוד משוכללים.
במקום זאת, אנו משתתפים במקומות שונים, לכוחות גדולים יותר או פחות.
המתקנים אינם ברמה.
הם מחברים בין המבצרים.
אנחנו סומכים על החזקים, אשר יתר על כן הופשטו
הרבה בגברים ובציוד.
הם יהיו קשוחים יותר, אפילו יותר לא מעשי
בגלל ההפצצות הכבדות וההתקפות הראשונות של הקרב.
מה בדיוק, תחת ההפצצות האלה,
תנאי חיים של הפוליו והחייל הגרמני,
בתעלות?
תנאי החיים של אותה תקופה,
במחנה כמו באחר, ניתנים להחרפה,
כפי שהם יכולים להיות על כל המלחמה.
אנחנו חיים בבוץ, אנחנו חיים בקור, בלחות.
אנחנו חיים עם שרצים, אנחנו חיים עם חולדות, עם כינים.
אנחנו חיים בחוסר הכל.
אנחנו חיים בחוסר קיצוב מים.
אנחנו חיים בחוסר צריכת מזון
מי לעתים קרובות מאוד לא מגיע או מגיע קר.
אנחנו חיים בחוסר של מגע גם אנושי בחלקו,
גם אם האחווה באה לקחת מקום חשוב.
מה שאתה מדבר איתי עליו הוא יותר על הישרדות מאשר על החיים.
איך הפרוותיים עשו את זה? לשרוד בתנאים כאלה?
אני לא חושב שיכולנו לענות להם,
אבל עדיין יש חלק נפשי חזק למדי.
זה היה גם כל האינדוקטרינציה הפטריוטית
מה שנעשה מזמן, עוד לפני המלחמה הזו,
ועם הטינה של 1870.
הפטריוטיזם הזה.
אנו מבקרים את גרמנית על פניה,
בדיוק כמו שהגרמני יכול לעשות כלפי הצרפתים.
גם החלק השני הוא עדיין אנחנו לא מוותרים
החבר שליד.
אנחנו חברים.
בהתחלה עזבנו ברוח זו של...
אנחנו בעד צרפת,
אבל אנחנו גם מחזיקים עבור החבר הסמוך.
עדיין יש קישורים עם האחורי או שיש היסט?
יש את החלק המעניין הזה, הפרדוקס עם האחורי.
השעיר לא אופטימית יחסית לאחור.
האחורי מתעלם מהחיים של השעירים והשעירים כבר לא מזהים
החיים מאחור.
כולם חיילים צרפתים להרגיש בצורה חדה
התהום שהתרחבה עם אלה מאחור.
כל האזרחים האלה שלא רוצים לא רואים ולא שומעים את סבלם.
חייל חוזר של אישור בפריז שנכתב ב-1916:
"לעולם לא תאמין שאנחנו במלחמה.
ככל שזה נמשך יותר, כך הם נהנים יותר.
חנויות מוארות, מכוניות מעולות, נשים אופנתיות עם כובעים קטנים,
צרורות גדולות, אבקת אורז, מאפים וכלבים קטנים,
ואורבים עם ז'קטים יפים בבד משובח, מכנסיים מצוידים
ודברים צהובים הרבה יותר מבריק מהקצינים שלנו.
חזרה עצובה מחופשה.
הרשאות לא צריכות להיות.
חוזרים לחיים שאמורים להיות החיים שלנו.
חיים שאנחנו צריכים ששכח לנצח,
החיים שבו לכמה שעות
וזה מותיר אותנו נורא סיוט שנקרא ג'וק.
זו השמחה שנעלמת, האנרגיה בוטלה, חיים ללא תקווה".
ובכל זאת האחורי מספק כל הציוד החיוני
להישרדות הכוחות.
האחורי יספק לו כל מה שהוא צריך בתעלה,
כל מה שצריך, כולל אספקה ​​חשובה
כמו מה שאנו מכנים פינארד,
לכן היין, שהיה חלק חשוב בזמנו ואשר גדל באופן משמעותי.
גם הטבק חשוב.
רבים ישימו את עצמם לעשן כדי להרוג את הזמן
וגם להסתיר, למרבה הצער, הריחות הקשים מאוד של השוחות.
ואז מגיע הדואר כמו כן, התכתבות.
מיליוני מכתבים יהיו החליפו במהלך הסכסוך.
זה אמיתי מה מחזיק גברים ביחד.
זה הקישור הקטן עם העורף והמשפחות.
החיים של הפוילו, בסופו של דבר תלוי בחוט.
אפשר לסכם את זה קצת ככה.
הגנרל פטן יודע את זה אם הוא רוצה להתמודד ביעילות,
הוא צריך לדעת התנועות הקלות ביותר של האויב.
ב-28 בפברואר 1916,
הוא זורק למפקד של ארמיית האוויר החמישית:
"טאטא אותי מהשמיים, אני עיוור."
מגיעים מכל מגזרי החזית, נוהרים טייסים מפורסמים או אנונימיים
לכיוון אזור ורדן.
הטייסות של הציד הצרפתי יש עדיפות
לאפשר לאחרים טייסים ומשקיפים
כדי להודיע ​​לצוות הכללי.
בין המפורסמים ביותר,
נווארה מנצחת הכינוי של זקיף מוורדן.
זמן הלחימה הבודדת אבירי גן עדן מסתיימים.
עוד ועוד, טייסים טסים ביחד,
במבנה, ברצפה ובגובה.
המראה הפשוט שלהם נותן המורל בין הפרוותיים.
החייל לואיס מעיד.
כשהוא לא מצא משחק,
סגן נווארה לא רצה שהטיסה שלו הייתה חסרת תועלת.
בדרך חזרה הוא התכוון לבדר את הפרוותיים שנמק בתעלות.
היה לו כת אמיתית בשבילם.
אם שאלנו אותו למה הוא לא החזיק לא סופר את הניצחונות האלה,
הוא פשוט ענה: "החבר'ה למטה עושים את זה?
לא.
האם אהיה יותר מהם?
כשהוא חזר מהשיט, הוא אהב לתת להם פגישות.
הוא השקיע בזה את כל נשמתו, פנה לכל טווח הווירטואוזיות שלו,
להראות לאנשים הסובלים האלה שהוא חושב אליהם ושהוא ניסה להסיח את דעתם.
מאז 21 בפברואר, חיילי נסיך הכתר התקדמו
של שמונה קילומטרים והחזק קו הנוסע מ-Vacherauville
ל-Vaux-devant-Damloup דרך קוט דו פובר ומבצר דואומון.
הארטילריה הצרפתית לוקחת אותם למשימה מעמדות אלו בגדה השמאלית
והגרמנים פתחו מחדש במתקפה
לתפוס את קו הגובה du Mort Homme והגבעה 304.
ביוני, בהתעקשות של הרמטכ"ל
של הארמייה הגרמנית החמישית,
החיילים מחזירים את היוזמה לכיוון מבצר Vaux
בצד ימין.
פטישי ארטילריה גרמניים בלי לעצור את הקווים הצרפתיים.
שמונים אחוז מההפסדים נובעים מהמבול הזה של ברזל ואש.
ממרץ 1916,
אזורים שלמים הופכים למדבר.
אין עוד עצים, יותר דשא, יותר ציפורים.
שדה סיום, בית קברות ענק באוויר הפתוח
איפה הגופות הקבורות מחוללים כל הזמן.
החייל לואי קורטי מגדוד החי"ר ה-30 מעיד:
"ירד גשם ובוץ פלש לכל האזור.
אדם שחיפש מחסה זרק את עצמו בצינור והבוץ עלה
עד החגורה שלו.
הוא מבקש עזרה.
שני גברים החזיקו מעמד הרובה שלהם, אבל החליק ומהר,
הם שוב תפסו את מקומם בעמוד שעובר בסמוך,
חירש לתחנונים של האדם התקוע ששוקע ללא עזרה.
כי אנחנו מתים מהבוץ כמו כדורים.
פצועים נבלעים בביצה הבוגדנית הזו.
כאן, הבוץ הוא זה שמעסיק אותנו.
הבוץ החלקלק והנוזלי, הנורא בוץ מיוזיאני, מורם, נרמס,
ארוז במאות אלפים גברים, סוסים, מכוניות.
ים של בוץ צהוב אשר חודר לעור.
היא הצליחה להחליק מתחת לקרשים ולשמיכות.
אנחנו חיים מתחת לבוץ.
אנחנו רואים בוץ בכל מקום, וגופות, גופות,
ועוד בוץ, ועוד גופות.
למדנו לחיות באדמה לפני המוות."
מאז שקיבל את הפיקוד,
פטן קורא לחיזוק בנוסף לגנרל ג'ופר,
אלא המפקד יש חששות אחרים,
הוא מכין את המתקפה הגדולה של הסום.
עד מאי,
תגבורת מגיעה ובכל זאת בצורה מאסיבית.
בכל משפחה בצרפת, המיתוס בתנועה.
לגזרת ורדן היה 150,000 פרוותיים בפברואר 1916.
באפריל יש 525,000.
למרבה הצער, זה כן לפעמים צעירים התקשרו,
צעיר מדי להתמודד הגיהנום של המלחמה.
פרנק רועי השעיר מגדוד חיל הרגלים ה-266 מאשר:
"יש בשורות הצעירים כיתות 16 ו-17 צעירות מדי
לסבול ניסיונות כאלה.
כשהמנהיגים עושים את הסיבוב שלהם, זה מגיע שהם מוצאים את הצופים ישנים,
גם כשהשלג יורד.
הם שם, חצי מכוסים של שלג, חצי עמוס
ובכל זאת ישן בשקט."
באפריל ומאי 1916 זזה החזית מעט משני הצדדים בשל
של חילופי התקפה והתקפת נגד.
פטן נותן קול, מנסה לעורר את חייליו.
הוא כותב פקודה של היום שיישאר מפורסם.
התשיעי באפריל הוא יום מפואר עבור הנשק שלנו.
ההתקפות הזועמות של החיילים של יורש העצר נשברו כולם.
חיילי רגלים, תותחנים, חבלנים, טייסים התחרו בגבורה.
הגרמנים יתקפו כנראה עדיין.
תן לכולם לעבוד ולצפות להשיג את אותה הצלחה כמו אתמול.
אומץ, יהיה לנו אותם.
צריך אומץ.
שעיר על שני סכומים באינטרנט בוורדן פצוע או מת.
קפטן ליסבון מהרגימנט ה-154 חי"ר זוכר:
"לרגלי, סמל שאני לא מזהה,
עמוד שדרה שבור, צועק שהוא לא מרגיש יותר את רגליו
ואינו מפסיק את תלונתו המקוננת.
״קפטן, גמור אותי!
השאל לי את האקדח שלך'.
עליתי למעלה ב-13 באפריל עם שלושה סגנים,
שני אדיוטנטים ו-200 איש.
אני חוזר ב-26 באפריל, פצוע עם אדיוטנט ו-53 חיילים".
בין ה-26 בפברואר ל-30 באפריל, 1916, האבדות הצרפתיות היו ניכרות.
58,000 פצועים ו-49,000 הרוגים.
בחזית ורדן, יהיה והתפטרות משלבים
כדי לאפשר לחיילים להחזיק מעמד.
ז'אן מונייה השעיר,
חייל גדוד 174 חי"ר, מעיד:
"אנחנו עומדים בתור, איפשהו בין דואומון לוו, 26 באפריל.
הרושם הראשון שלי היה כך הדיירים פינו את מקומם לנו
בלהיטות ובהתלהבות.
הנה הדיאלוג שהתחיל עם השעיר שהרמתי:
״האזור רע?
זקן שלי, כן זה מבאס.
איפה הקראוטים?
זקן שלי, הם מלפנים,
אז צא משם!"
ב-25 בפברואר 1916,
המבצר של דואומון נפל בידי הגרמנים.
מאז, הפיקוד העליון הצרפתי לא הפסיק לנסות לקחת את זה בחזרה,
אבל לפטן יש הסתייגויות קשות.
הוא שופט שהרגע אינו אידיאלי, שיש מחסור במשאבים
ושהמתקפה הנגדית הזו חייבת להיות מוכן בקפידה רבה.
בפריז, נשיא הרפובליקה,
ריימונד פואנקרה, רחוק של המציאות של החזית, לא מבין
למה המשטחים נתפסים לאויב הם כל כך זעירים.
על פי התעקשותו,
מתוכננת מתקפת נגד ל-22 במאי.
קורבן לגילוי לב שלו, הגנרל פטן הודח
ב-1 במאי ונקרא מיד מנהיג מרכז קבוצות הצבא.
גנרל ניבל מחליף אותו, והוא שאל מיד את הגנרל מנגין
והחיילים הקולוניאליים שלה לכבוש מחדש את דואומון מידי הגרמנים.
המבצר כבר יותר מצל של עצמו.
נראה שהעבודה נפלה על ידי ההפצצות המרובות שספג.
מהשמיים, זה לא יותר מערימת חורבות,
טירת חול משותפת נרמס על ידי ילדים.
בין ה-18 במאי ל-24 במאי 1916,
ניסיון שלוש דיוויזיות צרפתיות לתפוס את המבצר, לשווא.
המריבות, שוב, מחרידים.
הגרמנים חשדו שהיתה מתקפת נגד
לקראת.
הם חיזקו את ההגנה שלהם.
הכוחות הצרפתיים התאספו זלזלה במידה רבה,
הכנה ארטילרית לא מספקת.
מ-18 או 24 במאי, לקחת את דואומון בחזרה,
דיוויזיית החי"ר החמישית של הגנרל מנגין הפסיד
130 קצינים ו-5,507 גברים,
או מחצית מכוח העבודה שלה.
זה נגמר, לרגע, של תקוות כיבוש מחדש של מבצר דואומון.
הצרפתים חייבים עכשיו מנסים לשמור על עמדתם
ולשמור על העבודות המבוצרות עדיין ברשותם.
הם צודקים.
פלקנהיין עדיין מביט על מבצר ווקס,
מזרחית לחזית ורדן.
ביוני 1916 ידעו הגרמנים שתצא מתקפה גדולה
צפונה יותר על הסום,
והם צריכים לקבל במהירות הצלחה.
הארמייה החמישית יוצאת להתקפה בחזית של חמישה קילומטרים,
בין חוף הפלפל ו-Vaux-devant-Damloup.
מטרות: לתפוס את המבצרים של וו,
מתיאומונט, מפרוידטר ו-Souville המהווים
המחסום האחרון הגנה לפני ורדן.
נבנה באותה תקופה שהמבצר של דואומון, סוף המאה ה-19,
המבצר של Vaux הוא צנוע יותר בגודל.
העיצוב של המבצר הזה הוא פשוט.
תעלה וחומה מסביב מגנים הצריפים הפנימיים.
במרכז החצר נמצאת מצפה כוכבים וצריח המאפשר
כדי להכיל תותח 75 מילימטר.
שני מצפה כוכבים נוספים מסודרים בצדדים.
הכניסה למבצר היא על ידי החלק הממוקם מדרום.
מה היו תנאי החיים? מתוך 400 הפוליוס שהיו כלואים
כאן, בפורט וו?
מיד ניכנס בפילבוקס ואני אסביר לך.
זה קאמרי?
זה קאמרי.
כאן, אנחנו ישנים ארבע עד מיטה.
מיטות המתכת כאן לא היו לא בפורט וו.
בזמנו היו לנו בקתות עץ, לכן הרבה יותר בסיסי,
עם משטח ספסל פשוט, לכן מעט מאוד נוחות חיים.
מסביבך, אתה רואה שהקירות עדיין מלבינים.
זה היה חלב חם קוטל חיידקים שהוברש
על הקירות כך לחסל חלק מהשרצים.
כפי שאתה יכול להרגיש עכשיו, הטמפרטורה קרירה מאוד.
הנה, אנחנו ב-10, 11 מעלות.
אנחנו בקור, אנחנו בתוך הלחות
עם חדירת מים שמתחילים להופיע,
די פחות עכשיו, אבל היו כמה.
אנחנו באמת על נוחות משוערת מאוד.
זה בסיסי.
מבחינת אספקה בגובה המים, הם נצורים.
האם יש להם קשרים עם העולם החיצון?
זה קשה לביצוע.
הם נחתכים מהיום הראשון, בשנת 1916.
מפקד חיל המצב מעריך שיש מספיק מים
שיימשך כ-15 ימים.
אבוי, מתחת להפצצות, מיכלי בטון יסדקו
וכל המים יתנקזו.
מה שימנע מחיל המצב מים בימי המצור האחרונים.
זה מה, כך נראה, יהיה קטלני לחיל המצב הזה.
מתי מתרחש בפועל לכידת מבצר וו
ובאילו נסיבות?
שם אתה תגיד לי את זה הטנקים סדוקים.
הייתה הפצצה גדולה.
אלה הם גברים שנלחצו עליהם על ידי ארטילריה גרמנית?
אנחנו לא הולכים לתת להם ללכת בכלל.
כלומר, ב-1 ביוני 1916, הגרמנים מתקרבים
בקבוצות קטנות מפאתי Fort de Vaux,
שכבר ניזוק על ידי הפצצה.
בבוקר ה-1 ביוני, יש הפצצה.
המבצר מותקף לחלוטין על ידי קונכיות מכל קליבר.
החבר'ה בפנים נזרקים על הקירות.
ההפצצה תצליח לפצח ומעל הכל,
לפתוח פרצות בקופה.
למעשה, אלו הן ההגנות של התעלות שיהיה פתוח לגמרי
ולמרבה הצער, זה יעזוב
נישה לתוקפים להיכנס לגלריות.
הם יצליחו לחזור, בחזה הצפון מערבי
ובחזה הצפון מזרחי, תראה,
תנאי הלחימה היו מזעזע לחלוטין.
בוא נלך!
אתה רואה קצת נזק מ-380 פגזים.
הם המריאו חלק עצום מהכספת.
עם זאת, כאן, הקמרון הוא בטון.
האירוניה היא זו הצרפתים לקחו
די הרבה הריסות להתבצר לאחר מכן.
הנה קצת בבטן המבצר.
אנחנו באמת מתחילים ללכת לכיוון גושי הקרב,
אם אתה רוצה.
שם, אנחנו באמת במקומות מי סבל ראשון,
של ההפצצה.
זה נהיה יותר ויותר צר.
אתה תראה שזה באמת ממשיך עד עשרים מטר.
זה נעשה אפילו יותר קטן להגיע לרוחב 80 סנטימטר,
גבוה בערך 90.
אלו הם עקבות של...
אלו פגיעות כדורים ורסיסים.
אתה רוצה שאני אקח את ידך? כן, אני רוצה בבקשה.
רשת כבדה!
תודה.
תיזהר מהראש שלך!
הנה זה באמת האזור בו נלחמנו.
שם אנחנו בלב מהגלריה הקרבית.
הכל על הקירות, אלו סימני פגיעה.
אלו השפעות. - נלחמנו עד כה.
נלחמנו עד כה.
החבל מתהדק.
תשומת הלב !
זה מרשים.
זה המקום שבו אתה רואה את כל הממד של אלימות הלחימה
כשאתה רואה שלושת מבחני הגלריה.
תראה, בצד שמאל יש לך ההשפעה של פיצוציות התפרקות.
זה מאוד מרשים.
אנחנו נלחמים בחושך במסדרונות האלה.
חושך מוחלט, מאז התאורה במקור,
זה נעשה עם המערכת מנורות אצטילן, נרות.
הקרבות ייצרו הרבה אבק, הרבה עשן,
האווירה תהיה כבדה יותר
וזה יהיה מעשית בלתי אפשרי להאיר את העבודה.
כן, אנחנו נלחמים בעיוורון.
שם נצא על המדרגות.
מדרגות מדרגות שעוברים מתחת לתעלה.
היזהר, יש הרבה הריסות.
אלו באמת קרבות עכברים.
זהו זה.
בסופם של כ-40 צעדים אלו,
יש לך רוחב 80 סנטימטר וגובה 90.
הגרמנים הגיעו ככה?
כן, הם הגיעו לשם ראשונים.
זהו החזה הצפון מזרחי של פורט וו.
הפרצות שנפתחו אפשר להם, למעשה,
להציג בהדרגה בתוך הגלריה.
מיד הצרפתים, ברור שהם הגיבו מיד.
הם התבצרו בכמה מקומות מהירידה הזו, למטה, למעלה,
והם ינסו להחזיק מעמד לתיקים הבודדים האלה על הקרקע שחוסמים
את המעבר ולנסות לזרוק רימונים.
עלויות הרובה אינן מתקבלות על הדעת.
בטווח ריק, דמיינו את השפעתו.
זה יכול להסתובב טוב מאוד נגד היורה.
שם, אנחנו נלחמים רק עם רימונים ועם להביורים.
מטיל הלהבים הוא נוזל בוער, שוגר באורך של כעשרים מטרים.
זה תנור אמיתי.
הלהבות שוטפות את הגלריות, אז הבחורים בפנים חרוכים.
כמה ישימו הגרמנים זמן להיות מסוגל להשקיע את המבצר?
במשך שבעה ימים, ברציפות, הגרמנים תוקפים יום ולילה.
הם באמת מתחילים מחדש את הקרבות.
המגנים הצרפתים לא ממש לא שנייה של שינה,
שנייה של הפוגה.
גם האווירה כבדה מאוד.
הכל מדוכא.
יש מעט אוויר.
כל האוורור היה מלא פה בכוונה
למנוע הגרמנים מציגים גז.
הם מצאו מוצא אחר.
בנוסף לקרבות הרימונים הללו,
גם אנחנו נעשה למצוא את עצמם מתמודדים עם גז.
שם, אתה מתאר לעצמך ההשפעה פי עשרה שיכולה להיות לה
במקומות סגורים כאלה.
איך זה נגמר בסופו של דבר?
אנחנו נגיע, מ-4 או 5 ביוני 1916,
למעין סטטוס קוו ובאותו רגע,
ההודעה הצרפתית שמאגר המים שלהם הולך ומידלדל
והם אפילו כמעט אפסיים.
שם, משהו נורא קורה, כי הצבא הצרפתי נאלץ
לשתות שתן, עבור חלק.
משם יש בעיות רציניות של דיזנטריה בתוך השורות.
זה גם משפיע מאוד על המורל.
אנחנו לא יכולים לישון, אנחנו בתוך הלחות.
אנחנו הולכים בשתן ובצואה.
אלו באמת תנאים נוראים, ממה שמדווח לנו.
כל כך נאלץ להיכנע.
אבוי, התוצאה של המצור הנורא הזה, זו הכניעה הצרפתית.
בקיצור, מפקד חיל המצב, רנל, שכבר די זקנה,
אבל מי באמת הוביל את אנשיו רחוק יותר מהקרבתם, ייקח
ההחלטה החמורה ביותר הזו להיכנע שכן, כך נראה,
עתודות מים אינם מספיקים עוד.
ברגע זה, חיילים צרפתיים מספקים
המבצר לגרמנים
אחרי שבעה ימים של לחימה ללא הפרעה, לילה ויום.
מעכשיו, הגרמנים קרובים מאוד לורדן,
מהם הם יכולים לראות המגדלים של הקתדרלה.
הרמטכ"ל דה פלקנהיין מצליח לשכנע אותו
שהניצחון נמצא בהישג ידו וכי יש לצאת לתקיפה סופית.
אבל באיזה מחיר?
בשני הצדדים, האבדות האנושיות הן ניכרות.
הנופים משתנים לנצח.
כפרים מסוימים, נלקחו ונכבשו מחדש מתוך 15 הזדמנויות, פשוט נשרטו
מהתפריט.
ממוקם ליד ורדן, אורן הוא אחד מתשעת הכפרים
מהאזור שהוכרז מת עבור צרפת.
נהרס לחלוטין במלחמה, התרוקנו מאוכלוסיותיהם,
הם לא יהיו שנבנה מחדש לאחר המלחמה.
ראש עיר, שמונה על ידי הנציב
ועמלה מינהלי עירוני, לשמור
מקומות הזיכרון הרדופים האלה על ידי רוחות הרפאים של המלחמה הגדולה,
עדים אילמים אמיתיים לעצומות הפסדים שנגרמו כתוצאה מהקונפליקט הזה.
הצבא הגרמני נע קדימה כמו גלגלת קיטור.
כל האמצעים טובים, להביורים ונשק כימי,
כולל קליפות פוסגן.
ב-18 ביוני,
מגזר קוט דה פלרי מופגז באלימות,
70,000 גרמנים מחכים פיזור הגזים לשיגור.
ב-23 ביוני הושגה המטרה:
חיילי הקייזר כבר אינם רק כמה קילומטרים מוורדן.
אלא שיבוא אירוע לשבש את התוכניות של פלקנהיין
ולשנות את גורל הקרב.
המתקפה הצרפתית-בריטית, מבוקש על ידי ג'ופר
ומוכן על ידי פוך, סוף סוף מתחיל
ב-1 ביולי בסום.
הבריטים והצרפתים ינסו לפרוץ את הקווים הגרמניים
על חזית של 45 קילומטרים,
במשולש בין ערים של אלברט, פרון ובפאום.
1 ביולי 1916, לאחר שבוע הכנה ארטילרית
במהלכו התותחים הבריטים יורה יותר מ-1,700,000 פגזים,
כוחות בעלות הברית ממהרים קדימה.
זה קטל.
אם הקווים הגרמניים היו להרגיז,
מקלטי בטון תת קרקעיים, מקלטים חיילי הקייזר, שלמים.
ברגע שהסערה חלפה,
הם מחכים לתוקפים מאחורי המקלעים שלהם.
30,000 גברים נופלים בשישה הדקות הראשונות של הקרב.
במגזר הצרפתי לעומת זאת, המבצעים הולכים טוב יותר.
בעוד 10 ימים,
הארמייה השישית הצרפתית עשתה 12,000 אסירים.
בחזית של 20 ק"מ,
הפרוותיים התקדמו לפעמים עשרה קילומטרים
במערכת ההגנה הגרמנית.
זו ההצלחה הצבאית הגדולה ביותר צרפתית מאז קרב המארן
ולהצלחה הזו תהיה תוצאה כמעט מיידית.
תחילה נסוגים 13 חטיבות מגזרת מיוז
להגיע לסום.
בסך הכל,
יהיו לא פחות מ-35 חטיבות, סוללות ארטילריה רבות
וכמה טייסות גרמניות קשות קרב
אשר מועברים מוורדן.
לכידת מצודת מז כבר לא בראש סדר העדיפויות.
למרות הכל, ב-11 ביולי 1916, פלקנהיין מאשר התקפה אחרונה.
הוא רוצה בכל מחיר להפיל את פורט סוביל.
אחרי שלושה ימים הכנה ארטילרית,
ב-11 ביולי 1916, בשעה 4:30 בבוקר, חיילים גרמנים תוקפים.
מבצר סווויל אז הוא לא יותר מערימת חורבות.
בבוקר ה-12 ביולי,
הגרמנים מתקרבים משענות העבודה.
מאה מהם אפילו מצליחים להשיג דריסת רגל על ​​מבני העל
לפני שנדחף על ידי המגינים.
באותו יום, בשעה 21:30,
המבצר פונה והגרמנים נסוגים.
הם מצטערים על הפסדים ניכרים.
הם חייבים לדבוק בזה עכשיו לגישה הגנתית.
ההתקפה האחרונה הזו היא עוד כישלון.
עבור העם הצרפתי, זמן הכיבוש מחדש מתקרב.
חיזוקים זורמים פנימה לתפוס קרקע אבודה.
שמונה חטיבות נשלחות מלפנים.
המטרה הראשונה מחייבת את כולם, זהו כיבוש מחדש של פורט דואומון.
קולונל שלי, כיצד מתרחש שלב הכיבוש מחדש
על ידי הצבא הצרפתי?
המאמצים יתחדשו
מהרגע שבו, אחרי יולי ואוגוסט,
הסגן הגרמני מתרופף סביב ורדן.
עקב מתקפת הסום. - כן.
תוצאה ישירה של מתקפת הסום.
קורות החיים הצרפתיים בסיס קצת יותר מוצק.
יש ריבים
למשל עבור הכפר פלורי, בסביבה הקרובה של המצודה.
חודש ספטמבר ותחילתו של חודש אוקטובר מוקדשים
כדי להכין את המתקפה, במיוחד עם תמיכה ארטילרית חזקה מאוד.
מעכשיו, הצרפתים הם אלה שיש להם עליונות חומרית בשטח.
ההתקפה מאפשרת את הכיבוש מחדש מהמבצר ב-24 באוקטובר,
עם, במיוחד,
כניסה מקוונת של החלוקה הקולוניאלית,
של גדוד חיל הרגלים מרוקו הקולוניאלית,
רובאים וגדוד של שתי חברות מסומליה.
לא הכל נגמר באותו רגע
ומהר מאוד, המתקפה יוצאת לדרך מחדש
להשתלט מחדש על פורט דה ווס השכן,
שייקחו בחזרה בתחילת נובמבר.
מתי נוכל לשקול
שהקרב על ורדן הוא הושלם באופן סופי?
יש תאריך רשמי, נניח, שהוא זה של הקרב של 1916.
זה התחיל ב-21 בפברואר, והמטה הכללי שוקל
שהוא מסתיים ב-18 בדצמבר.
ב-18 בדצמבר, הדברים נרגעים על הקרקע,
אבל הקרב נמשך.
תמיד יש הפצצות, אָרְטִילֶרִיָה,
עימותים, ידיים עוזרות וכו',
עד המתקפה הגדולה של 20 באוגוסט 1917,
מה שבעצם יאפשר לגנרל Guillaumat
להחזיר את הגרמנים כמעט בעמדת ההתחלה שלהם.
מתוך 95 דיוויזיות של הצבא הצרפתי,
השתתפו 70 לקרב הנורא הזה.
הפרוותיים שחזרו אישר בגאווה:
"ורדן, הייתי שם.
האחרים נשארו שם, לנצח."
בדצמבר 1916,
התוצאות מרשימות.
מבחינה אסטרטגית, הקרב על ורדן לא הביא דבר.
פלקנהיין יוכל לומר תקופה שלאחר המלחמה אותה ניסה להרוס
הצבא הצרפתי.
רואים את הטיעונים הללו כמו ההצדקה הפתטית
של כישלון מר.
במשחק הקטן של חישובים חולניים,
ורדן מנצחת הפרס על תוצאות מרשימות.
300 ימים ו-300 לילות לחימה על 300,000 הרוגים,
162,000 צרפתים ו-140,000 גרמנים.
יותר מ-1000 מקרי מוות ביום.
זה המוות ההמוני הזה, תעשייתי, מה שישאיר את חותמו.
בחזית ורדן, פולילו אחד מכל שלושה נהרג או נפצע.
אחרי הקרב הזה,
מלחמת העולם הראשונה היה צפוי להימשך כמעט שנתיים נוספות.
היו קרבות עקובים מדם אחרים מקום לפני התמודדות עם הפולש.
ארץ צרפת לא הסתיימה לראות צלבים לבנים צומחים.