Det finns inte tillräckligt med superlativ för att beskriva den titaniska konfrontationen
som motsatte sig Hitler och Stalin.
Det var störst historisk militärkampanj
involverar det största antalet deltagare,
med de största förlusterna,
där den största ägde rum aldrig tidigare sett tankstrid.
Klimatförhållanden gick varm kaukasisk sommar
i extrem kyla arktisk vinter till Leningrad.
Det är här männen av armégruppen North kämpade
och dog.
Alltid på kurs förstärkning och utrustning,
de ansåg sig själva som de bortglömda på den ryska fronten.
Det är ingen överraskning
att de döpte konflikten som de var engagerade i
som ett evigt krig av den stackars soldaten.
De flesta av dessa stackars soldater från armégruppen norr
skulle aldrig återvända till Tyskland.
De ständiga kraven av historiens grymmaste konflikt
skulle äntligen göra helheten av armégruppen hans offer.
I slutet av 1940, Adolf Hitler meddelade sin personal
att han tagit det oåterkalleliga beslutet att attackera Ryssland.
Han skulle följa en plan som snabbt kläcktes som vilade på tre genombrott,
utförd av tre stora armégrupper
sammanföra totalt av 3,5 miljoner män.
Den allmänna tyska strategin var i tre stora parallella framsteg.
Den första riktade sig mot Leningrad, i norr,
den andra, Moskva, i centrum,
och för det tredje, Odessa, vid Svarta havet.
Som framgår av hans namn, Armégrupp Norra
bildade norra flygeln av den tyska offensiven mot Ryssland
I juni 1941 vid tidpunkten för attacken,
Armégrupp North befälades av fältmarskalk Ritter von Leeb
och bestod av två arméer:
den 16:e, till en början befäl av marskalk Busch,
och den 18:e, ledd av general von Kuchler.
För det första genombrottet i Ryssland, under order av Plan Barbarossa,
North-gruppen fick stödet av en mäktig pansarstyrka,
pansargruppen 4, under general Hoepners ledning.
För luftstöd,
North-gruppen kunde vädja till Luftflotte 1,
under befäl av general Keller.
Luftflotte 1 stuka skulle ansvara för markattacker
under blixten den 22 juni.
Sjöstödet garanterades av den mäktiga nordliga stridsgruppen,
under befäl av amiral Karlz,
som vi ser förbereda operationen med sina högre officerare.
-Befälhavare för armégrupp norr var fältmarskalk von Leeb,
som beställde Armégruppscentrum.
Han hade attackerat Frankrike framgångsrikt 1940.
Han fick stöd av de mest effektiva officerarna
att den tyska armén var i dess led.
-Självklart kunde de det bygga på sina erfarenheter
förvärvade på västfronten, men, trots dess tjänstemäns egenskaper,
denna typ av operation visade snabbt sina gränser.
Framgången för Army Group North avslutades på mindre än 24 timmar
när han skar Frankrike i två delar.
-För det stora anfallet mot Ryssland,
Armégrupp Nord hade av mer än 800 000 män,
organiserade i tre pansardivisioner,
tre motoriserade infanterister och tre säkerhetsavdelningar.
Armégrupp Norra var på intet sätt den pansarman,
som legenden säger.
4/5 av hans soldater var tvungen att gå ut i strid till fots,
som Napoleons för drygt ett sekel sedan.
1941, mekanisering var ännu inte dominerande.
Armégrupp Norra behövde 200 000 hästkrafter
att bogsera sina vapen och utrustning.
Armégruppen kunde sätta in 1 200 kanoner.
När det gäller flygplan, han var sämre utrustad
än de södra och centrala grupperna,
men han kunde räkna på 600 pansarfordon och 430 flygplan.
Armégrupp Norra kan övervägas,
på många sätt, som de fattigaste jämfört med de södra och centrala grupperna.
Men till en början, även om det var mindre viktigt,
han lyckas nå sina mål i slutet av juli, med stor skicklighet
och snabbare än andra tyska armégrupper.
Utan tvekan därför att mindre viktigt till viss del,
det var av bättre kvalitet än andra tyska formationer
och terrängen som ska täckas var mindre svårt
än de andra två grupperna, speciellt den södra.
Armégrupp Norra skulle ta ledningen av nordvästfronten,
som stod under befäl av Kuznetsov.
I teorin, Ryska styrkor var överlägsna
och bättre utrustade med stridsvagnar, vapen och flygplan.
I praktiken, röda armén som helhet
visade sig vara demoraliserad av inre spänningar.
Mycket dåligt förberedd
det mesta av det ryska materialet, dessutom, var föråldrad eller ur funktion.
Resultatet blev att, under de första mötena ansikte mot ansikte,
Det blev inte riktigt bråk.
Under de första stadierna av hans kampanj,
Armégrupp Norra svepte över de baltiska staterna,
Litauen och Estland faller snabbt.
Detta blixtande genombrott firades med glädje av medborgare i städer som Riga,
där estländare ansåg tyskarna som befriare.
En av de stora utmaningarna med maritimt krigföring, under hela kampanjen,
bestod i att försöka ta bort sovjetisk flottaktivitet
genom att lägga ut tusentals minor.
Ett uppdrag som alltid utförs, även under lufthot.
Dessa stridsgruppsfartyg av Karlz fortsatte att lägga minor,
trots attackerna från Röda arméns flygvapnet.
På jorden, närvaron med en mäktig pansarstyrka,
Panzergrupp 4,
fördes till armégruppen North välbehövligt stöd
under genombrott och framsteg i Ryssland.
Så länge de var förlovade till stöd för armégruppen norr
Panzergruppe 4:s stridsvagnar spelat en avgörande roll.
Men även med pansarna, Snabbspolning framåt i juni och juli
stoppades av de fasta ämnena Stalins linjeförsvar,
påträffade i augusti och början av september.
Inga tyska armégrupper kunde inte förlora tankar.
Dessutom kunde de inte råd att förlora något.
Krigets startförhållanden österut drabbades av ett hårt slag.
Panzergrupp 4 togs bort från den norra gruppen.
I de tidiga stadierna, från juli augusti till slutet av september,
det var inte så allvarligt, men 1942 var det inte längre sig likt.
Det är lätt att tro att förlusten av Panzergruppe 4 i september 1941
var ansvarig av misslyckandet i armégruppen North
att gripa av sitt strategiska mål, Leningrad.
Det är inte enkelt.
Svårigheten med uppdraget,
dvs ta över en storstad väl försvarad som Leningrad,
skulle ha underlättats av Panzergruppe 4.
Hans omplacering hjälpte inte orsaken till den norra gruppen.
Berövad eldkraft vilket skulle ha gjort det möjligt för honom att omringa Leningrad
och isolera den.
Panzergruppe 4:s försvinnande var ett förebud
uppkommande händelser, syns tydligt
att den norra gruppen övervägdes som den fattiga relationen
av de tre tyska armégrupperna.
Det var snabbt klart som denna enhet inte bör förvänta sig
fordran från påfyllning i någon form
och att gruppen borde genomföra större delen av sin kampanj
med praktiskt taget inga reservationer till hans förfogande.
Alla tankar att östfrontens avgörande strider
skulle ske någon annanstans.
I allmänhet,
krafter matchades till sina omedelbara mål,
de som den norra gruppen skulle nå.
Händelser har visat detta.
Det var inte från en fattig relation,
det var ett uppdrag som uppfylldes
som uppnår mål som Hitler hade satt åt honom,
det vill säga att ta de baltiska länderna,
gå direkt till tvätten och göra baltiska stater
baser för framtida verksamhet i Ryssland.
Det är dock rättvist att säga att från oktober,
Hitler började tveka mellan Ukraina vilket var ett strategiskt mål,
och Moskva, vilket var ett politiskt mål.
Den nordliga gruppen blev det fattiga barnet i fråga om bastilldelning
för prestation sina strategiska mål,
nämligen ta Leningrad.
Det är rättvist att säga att det tyska överkommandots misslyckande
att tillhandahålla den, förhindrad den nordliga gruppen att lyckas med sitt uppdrag.
I norr striderna över Stalinlinjen var en riktig mardröm.
Tyska förluster nådde de från första världskriget.
Efter en rad hårda strider under vilken SS-divisionen
utmärkte sig särskilt
stalinlinjen bröts till slut i slutet av augusti
och den norra gruppen rusade in i den.
Huvudproblemet för tyskarna på den tiden
var framträdandet på slagfältet mellantank T-34 och tung KV-1.
Dessa två maskiner var överlägsen tyska stridsvagnar
och stod emot det mesta tyska pansarvärnsvapen,
speciellt till 37 millimeter kanoner,
den mest använda.
General Erhard Raus som slogs med armégruppen norr,
lämnade en exakt redogörelse för mötet med de nya ryska stridsvagnarna.
Så kom plötsligt, för första gången
en bataljon av fiendens tunga stridsvagnar av ännu okänd typ.
Tankarna knuffade pansarinfanteriregemente
och tumlade i artilleripositioner.
allas projektiler försvarsvapen,
med undantag för 88 mm luftvärn,
studsade på den tjocka fienderustningen.
De 100 tyska stridsvagnarna var oförmögna att motsätta sig de 20 ryska giganterna
och lidit förluster.
Flera tjeckiska kort, T-36,
som fastnade på grund av mekaniska problem,
tillplattades av de ryska monstren.
Samma öde var reserverat för ett batteri 150 millimeter medium haubits
som fortfarande fortsätter att skjuta till sista minuten.
Trots många direkta effekter på avstånd av 200 meter,
skalen kunde inte sätta den minsta tanken ur funktion.
Situationen blev kritisk.
Bara de 88 lyckades att förstöra en handfull ryska KV-1,
och tvinga andra att dra sig tillbaka till skogen.
Den enda glimten av hopp för Wehrmacht
var det ryska stridsvagnar var fortfarande få till antalet,
att deras stridstaktik var skissartad
och deras spridda formation,
vad som erbjuds möjligheter till engagemang.
Vägen till Leningrad förblev därför öppen.
Under de två första månaderna av Operation Barbarossa i juni 1941,
det är rättvist att säga att den norra gruppen var mer framgångsrik
än de centrala och södra grupperna.
Army Group Center lyckades perfekt
att förstöra helt enheterna som försökte konfrontera honom.
Han hade förmågan att göra det effektivt.
Den norra gruppen däremot, är den som genomförde i slutet av juli,
all anförtrodd verksamhet av det tyska överkommandot.
Han sopade praktiskt taget hela nordvästra ryska fronten.
Han eliminerade två ryska arméer och rusade till utkanten av Leningrad.
Det var en jäkla succé.
Den sovjetiska västfrontens fall var en katastrof för Röda havet,
vad som ledde Stalin på gränsen till förtvivlan.
Jag tror att det beror på dess effektivitet att den norra gruppen förmådde
att sätta press på sovjeterna.
Leningrad, i början av september, var mycket hotad.
Medan den norra gruppen rusade mot Leningrad,
förvirringen rådde.
Många ryssar hade tagits till fånga
och många soldater, oorganiserade,
fastnade i fickan på Oranienbaum
vid kusten, väster om Leningrad.
Oranienbaums ficka var en landremsa som ryssarna innehar.
Det var ett område som aldrig togs av Army Group North
och som visade sig vara en tagg i ögonen på dem.
När armégruppen norr svepte över sovjetunionen
i juni 1941,
han sopade det mycket stora området snabbt,
på väg norrut,
förstöra eller stöta bort de sovjetiska arméerna.
Men en liten del av den sovjetiska 8:e armén,
som hade lidit stora förluster under attacken,
kördes rakt tillbaka till stranden.
Där inne från fickan av Oranienbaum,
delar av den 8:e armén blockerades i tre år.
Denna ficka blir till slut av stor strategisk betydelse.
Oranienbaum-området tillät ryssarna för att skydda Kronstadt Island.
Kronstadtön var livsviktig
för flottbasen väster om Leningrad.
Det tillät sovjetiska trupper av regionen, marinen, armén,
att förhindra de tyska styrkorna från armégruppen norr
att genomföra en total blockad av Leningrad,
därmed underlätta övergången från försörjning till de belägrade.
Den 4 september 1940, löjtnant Darius av det första pansarregementet
varnade sitt högkvarter via radio att hans enhet nått Leningrad.
Enheter i North-gruppen beslagtog Shlisselburg,
öster om Leningrad.
Andra enheter och deras finska allierade kom från norr.
Tyska trupper skär järnvägslinjen som leder till Leningrad.
Stadens öde och det av dess 30 divisioner verkade förseglade.
I motsats till vad de förväntade sig,
den norra gruppen fick inte ordern att utföra en attack mot staden.
Efter en serie av svåra strider i omgivningarna,
Hitler, överraskande,
beordrade sina trupper att sätta Leningrad under belägring.
Han kanske var rädd fjärrstyrda explosioner
som ryssarna hade använt mycket effektivt i Kiev.
Det är ett beslut som orsakar fortfarande idag mycket debatt.
Detta är relaterat till två möjliga förklaringar
för den nordliga gruppens misslyckande att ta Leningrad.
Den första är en prioriterad konflikt
mellan Hitler och militärens högsta befäl.
Vad hindrade den norra gruppen att skaffa nödvändiga resurser
att ta staden snabbt.
Det andra är Hitlers reaktion
till den erfarenhet som 6:e armén levde i Kiev i augusti och september 1941.
Han fruktade att trupperna inte bli sårbar
genom att gå in på städernas gator som Kiev, Moskva eller Leningrad.
historiens ironi,
vi vet vad som hände från 1941
på sidan av staden Stalingrad.
Men 1941 Hitler var fruktansvärt motvillig
engagera infanteritrupper i tätorter
utlämnade till sovjetiska motangrepp eller stadsgerilla.
Den tyska övermakten kunde inte hävda sig under dessa förhållanden.
Hon var tänkt för slagsmålen öppnade på den sovjetiska landsbygden.
Från början av belägringen av Leningrad, en relativt stabil frontlinje
började rita i den norra sektorn,
som låg i anslutning till vänster flygel från Army Group Center.
Den 16:e armén kämpade på den högra flanken av den norra sektorn,
nära vänsterkanten från armégruppen Syd.
Båda parter skulle stanna nära varandra på östfronten
under hela krigets varaktighet.
Förloppet av belägringen av Leningrad
visar att den norra sektorn ansågs verkligen vara sekundär.
Männen i den norra gruppen var övertygade att de utkämpade ett fattigkrig.
Förlusterna på framsidan Ryska hade varit enorm,
men bara 67 000 man tilldelades den norra gruppen,
medan 131 000 gick till centrum och 119 000 till armégruppen Syd.
När det var dags att tilldela nya reservdivisioner,
läget var ännu mindre gynnsamt.
21 nya divisioner skickas till fronten
av överkommandot hösten 1941,
endast tre drabbades till armégrupp norr.
Det var en antydan på den förutsebara uppföljaren
uppkommande händelser.
En av de oväntade fördelarna för denna armégrupp
var ett och annat stöd som han erhöll från tyska sjöförband
verksamma i Östersjön.
Sedan en av dess flanker låg vid Östersjön,
den norra gruppen var den enda
vem kunde räkna på seriöst stöd från Kriegsmarine.
Den tyska flottan spelade en stor roll
i kriget mellan sovjeter och tyskar.
När de anlände till Östersjön,
skyndade tyskarna att täcka den med minfält.
Med andra ord,
de fångade de sovjetiska ubåtarna var de var.
Den tyska framfarten längs med kusten
berövat flottan Östersjön från dess baser.
Denna flotta var sammansatt runt Leningrad.
Hans roll 1941-42 var helt enkelt att ge stöd
med eldkraft av dess största fartyg.
18:e armén,
involverad i många amfibieoperationer
att gripa öar i Östersjön,
lidit stora förluster, vilket var mycket skadligt.
Resurserna är starkt begränsad
Under hela kriget,
bristen på förstärkning begränsade strategiska alternativ
för kommando av armégruppen.
Den här situationen krävde stor skicklighet
att jonglera mellan de olika tillgängliga divisioner
Att underhålla en konstant front runt Leningrad,
i nästan tre år.
Leningrad belägrades i ordets strikta mening.
Tyskarna blockerade staden och dess förorter,
men denna belägring var aldrig total.
Finnarna är delvis ansvarig för denna situation.
Marskalk Mannerheim, finska armén,
sa att han inte skulle delta i en direkt attack mot Leningrad.
Det var ett av villkoren för att Finland ska gå i krig.
Han tänkte lika mycket på situationen politisk än den militära situationen,
eftersom relationerna mellan finländare och ryssarna var en lång historia.
Resultatet blev än tyskar och finländare
kunde inte skära helt Leningrad från resten av världen.
Ryska styrkor kunde försörja staden från Ladogasjön,
nordost om staden.
Sedan vintern 1942, järnvägen öster om Leningrad,
sammankopplade Leningrad till resten av Sovjetunionen,
som kunde ge trupper och förnödenheter
tillåter invånare av staden för att överleva.
jag diskuterade med en av de sovjetiska förhandlarna
om fredssamtalen mellan sovjeter och finländare
senare under kriget.
Han sa att ryssarna hade inte glömt
vad finländarna hade gjort, eller snarare inte hade gjort.
För om finnarna hade avancerat lite mer och stängde sätet,
det skulle ha betytt Leningrads död.
Efter kriget upptäckte vi läsa gångloggar
av den 16:e och 18:e armén,
att befälhavarna av de två formationerna hade förbjudit,
även under lugna perioder, uttag av den minsta enheten framifrån,
även att utföra en viloperiod.
Det var att föredra att hålla uppdelningen på fronten
och tilldela den till en närliggande sektor.
En reservenhet som skulle ha dragits tillbaka från nordfronten
var säker på att rekvireras av överkommandot
och omplacerad på mer avgörande punkter:
centralfronten eller sydfronten.
Även om norrfronten övervägdes som en front av sekundär betydelse,
ingenting kan lämna att tänka att ingenting hände.
Det var fruktansvärda slagsmål i svår terräng,
med väldiga träsk,
några sällsynta vägar
och enorma sträckor av oframkomliga skogar.
Det var en riktig logistisk mardröm.
North Group och dess divisioner
ställts inför förhållanden riktigt tufft på västfronten
där klimat och terräng villkora verksamheten.
Det var verkligen kallt, det var sumpigt och lerigt.
Detta är den första punkten.
Den andra punkten, är att det inte var rikt på vägen.
Logistiktransporter var mycket svåra.
Det vore fel att säga det var ett annat krig.
Det var bara ett krig,
som blev annorlunda.
Striderna var vilda.
Förlusterna på den ryska sidan var enorma.
Den norra gruppen och formationer av Röda armén
skrev en blodig tragedi.
Den 41 oktober
de första partisanattackerna började orsaka svårigheter
till de bakre områdena.
Dessa attacker var allvarliga,
för underutveckling infrastruktur i Ryssland
menade att det var lite vägar eller järnvägar
att ersätta de som supportrarna blockerade.
Den ryska vintern var också en mardröm över hela fronten.
Det här är Army Group North som drabbades av brutalitet
av de mest extrema ryska vintrarna.
Det är omöjligt att föreställa sig hårdheten i striderna
i den hårda vintern i norra Ryssland.
Norra fronten led av obeveklig förkylning.
Det var ett område där norra Norge, Finland och Sovjetunionen
Ansluta sig.
Han karakteriserades speciellt under vintermånaderna,
av långsamma stridsförhållanden.
Vad leder till Operation Ren
i Operation Cold Fox, och Operation Silver Fox.
Den 20:e pansarbergsarmén, i samarbete med de finska allierade,
försökte invadera regionerna de nordligaste delarna av sovjetunionen,
speciellt för att kapa järnvägen mellan arktiska hamnar
och inom Sovjetunionen.
Däremot den sovjetiska 14:e armén
visade sig från början att vara en svårbehandlad motståndare.
Från början av operationen till ögonblicket där 20:e armén reducerades 1941,
hon drabbades av den högsta förlustfrekvensen
av alla armégrupper av Operation Barbarossa.
Den 20:e bergsarmén
var inte prioriterat för det tyska överkommandot.
Tyskarna och finnarna kom inte fram
att inleda en avgörande operation mot sovjeterna.
Förutom geografiska förhållanden och svåra klimat,
den röda arméns kampanda, som mötte den norra gruppen,
var inte mindre stark än så observerbar i andra sektorer.
Leningrads säte blev synonymt med uthållighet och lidande.
Det var också hårda strider i mindre strider
på linjerna etablerat runt Leningrad.
Förutom dessa ganska statiska strider,
det var fruktansvärda sammandrabbningar runt Demjansk,
i området av 16:e armén från 1941 till 1943.
I början av 43, demjansk framträdande började smula sönder
tills det ser ut som en svamp sticker ut i de ryska linjerna.
Under press allt starkare ryssar,
Hitler tvingades avstå till policyn "ingen pension".
Demjansk evakuerades under av en utmärkt organiserad verksamhet,
tack vare vilket 80 000 tyska trupper
undkommit visst tillfångatagande.
Demjansk var den längsta belägringen och en unik militär episod.
tyska styrkor, omgiven av ryssarna,
måste tillföras.
De kunde inte levereras på marken.
Så det fick ske med flyg.
Luftwaffe såg till att hon kunde göra det
och att det fanns ingen tvekan om det.
Slutligen, 1943,
tyska styrkor lyckades bryta sig igenom en korridor
tack vare vilken inringningen av Demjansk slutade framgångsrikt.
Det som är intressant är lärdomarna
att det tyska överkommandot, och särskilt Luftwaffe drog ur det.
Så att det gick att leverera omringade tyska styrkor.
Nästa plats skulle bli Stalingrads.
En av anledningarna till varför 6:e armén försökte inte
att fly från Stalingrads fälla,
när det blev klart vem kunde göra det,
var det Hitler trodde att 6:e armén kunde hålla fickan
samtidigt som de fick stöd av Luftwaffe.
Naturligtvis använde han från Demjansk-fickan
som tydliga bevis.
Situationen i Demjansk var dock annorlunda,
möjlig försörjning ur fickan under sommarmånaderna,
antalet soldater mindre än 90 000, mot 200 000 instängda i Stalingrad osv.
Det är säkert att Demjansk-fickan, citerad av Hitler,
spelat en negativ roll i 6:e arméns historia,
dess inringning och dess förintelse i Stalingrad.
Även om man har varit det nära seger
Armégrupp Norra kunde aldrig
att stänga permanent cirkeln runt Leningrad.
Högkommandot fortsatte att röra sig divisionerna bort från den norra sektorn
att mata andra sektorer som är mer utsatta.
Resultatet av denna politik på två fronter
var bara en massiv sovjetisk offensiv, i januari 1944
slutar med att gå sönder den nordliga gruppens motstånd
och på samma gång, snaran runt Leningrad.
Efter slutet av belägringen av staden 1944,
styrkorna i den norra gruppen drog sig tillbaka till oavslutade försvarslinjer
känd som Panterlinjen.
Panterlinjen var en serie av befästning
som sträckte sig till regionerna centrala och södra Sovjetunionen,
från en dalgång som rann mellan sjön Dvina och sjön Pskov,
nära staden Narva, vid Östersjökusten, Estland.
Det var planerat att, tack vare dessa befästningar,
Tyska trupper drar sig tillbaka skulle få lite andrum.
som skulle tillåta dem att hålla tillbaka den sovjetiska armén
vädret än pansar- och luftförband
återställas och återvända till kampen
att vända vapenens öde efter deras nummer.
Däremot Panther-linjen var knappt upptagen.
tyska arméer, drabbats av många motgångar,
hade inte tillräckligt med trupper att hålla linjen effektivt.
I linjeområden där tillräckliga försvar
hade förberetts med tillräckligt många soldater
och tillgängliga flygplan,
hon visade sig vara ett hinder
nästan oframkomlig för de sovjetiska arméerna.
Detta tyder på att väl förberedd och organiserad, med en sammanhängande plan,
Panthère-linjen kunde ha hållits,
vilket skulle ha orsakat komplikationer till de sovjetiska arméerna.
Panterlinjen skulle bara kunna tillhandahålla endast en tillfällig lösning
till det växande problemet från armégruppen norr.
Förstörelsen av armégruppen närliggande centrum, i juni 1944,
grävde ett stort utrymme på tyska linjer
och vänster högra flanken av den norra gruppen sårbara för sovjetiska attacker.
Hitler tvingades uppträda ytterligare en omgång av uttag.
De tvingades dra sig tillbaka i relativt god ordning
till Tyskland,
samtidigt som de drabbades av en serie attacker,
det mest anmärkningsvärda är det för försvaret av Narva 1944.
Narva spelade en viktig roll,
inte bara när av det tysk-sovjetiska kriget,
men i Rysslands historia.
Narva var platsen av det monumentala nederlaget
år 1700, mot svenskarna.
Det hade hon i princip operativ betydelse,
eftersom det var ytterdörren till Estland.
Faktum är att tyskarna som höll Narva,
var från början uppdelad i 12 divisioner,
utgör Narvas försvarare.
Det vill säga en grupp speciellt utbildad för tillfället.
Narvas försvar var en fruktansvärd kamp.
Ett genombrott här
skulle ha utsatts för fara tyska trupper från de baltiska länderna,
från Estland och Litauen.
SS, division 280 och division 58
lämnade Leningradfronten
under befäl av general Govorov,
mellan januari och mars 1944.
Deras låga förlustfrekvens är inte frukten
sofistikerade taktiska manövrar pansarformation.
tyska enheter och SS-volontärkontingenten
räddades i början av våren i mars 1944,
som utlöste översvämningar och strömmar av lera,
vart i de sovjetiska stridsvagnarna fastnade.
Det otroliga motståndet som erbjuds av Narva Army Group,
improviserad träning, dras från den nordliga gruppens magra antal
representerar ett spektakulärt exempel militär improvisation
och behåll jämförelsen med andra defensiva strider
genomförs på andra håll i Ryssland och Italien.
I oktober 1944
situationen kring Narva hade blivit hopplöst.
Till skillnad från otaliga garnisoner
som Hitler krävde att hålla på till varje pris,
Narva-gruppen lyckas fly och gå med i Army Group North.
permanent pension stod nu på agendan
när gruppen drog sig igenom de baltiska staterna till Tyskland.
Men Armégrupp Nord skulle aldrig hinna hem.
Medan Röda armén var på väg mot Berlin,
männen i den norra gruppen hamnade i ett hörn
på halvön från Kurland, Litauen.
Resterna av gruppen kom under sovjetisk attack
under sex månader.
De belägrades från slutet av oktober 1944 till maj 1945.
I januari 1945, de två arméerna som tjänstgjort sedan 1941
under banderollen från armégruppen norr,
döptes om Courlands armégrupp
och valören dyrt förvärvade från Nord-koncernen
överfördes till en disparat församling konfliktenheter,
placeras under kommandot
av en obruten följd tillfälliga chefer.
Anden hos männen i den norra gruppen bodde i Kurland.
Det märkliga faktumet är att dessa tyska divisioner,
som bröt en stig i courland,
lades åt sidan.
De var blockerade och de kunde inte göra något mer.
De kunde inte längre ta med deras bidrag till kampen på annat håll.
På många sätt var det en handling oansvarigt från Hitlers sida.
Det var en betydande kraft vem kunde ha tagit med
ett verkligt bidrag om hon hade varit tillgänglig.
Hon var bara inte där hon var någon annanstans.
Sovjets beslut att lämna dem där var ganska knepigt.
Men det är vad de gjorde senare.
Trots allt vad Röda armén skickade till dem,
de överlevande elementen av den 16:e och 18:e armén,
nu utsett Courland Army Group,
fortsatte att motstå försök vidtagits för att få dem att kapitulera.
Kampen om Kurland var hemska.
Det var inte, vad gäller öst- och västfronten,
stora arméer kastar sig över gränserna
för imponerande sofistikerade operationer.
I Kurland, de fångade tyskarna gradvis
och säkert på ett oåterkalleligt sätt,
försiktigt tryckt tillbaka i ett slag återvändsgränd av Röda armén.
De fick stöd till slutet med fartyg från Kriegsmarine,
som lyckades evakuera några divisioner återkallade till Tyskland.
Ibland lyckades de gå några riktigt viktiga förstärkningar.
Ja, den tyska flottan hade en viktig roll att spela.
När Röda armén började gå framåt
från Östersjökusten att snurra i Östpreussen,
den tyska flottan hade allt att vinna
att innehålla sovjetiska sjöoperationer
som började expandera.
Ännu viktigare, de hade en avgörande utmaning,
försök att evakuera så många civila som möjligt och tysk militär möjlig
att föra tillbaka dem på tyskt territorium.
Kriegsmarinen försökte begränsa konsekvenserna av ett slutligt nederlag
nu oundvikligt.
Tyska flottans roll är viktigt att förklara
varför tyska enheter kämpade tappert
till ändarna av Kurlands territorium.
Halvön var, ur militär synpunkt, utan intresse.
Många tyska ledare i slutet av 1944, början av 1945, frågade Hitler
att överge denna halvö
och gratis de 26 divisionerna som kämpade,
så att de kan förstärka försvaret
regionerna av stor militär betydelse,
som Östpreussen.
På en annan sida, den tyska flottan använde Östersjön
som träningsområde för dess ubåtsbefälhavare.
Donitz, Chefen för marinen, vid den tiden,
ansåg det att behålla Gdańskbukten vid Östersjön,
var viktigt att träna hans ubåtsbefälhavare
att använda det nya och mycket kraftfull typ 21 ubåt,
som marinen har anställt fram till krigets sista dag.
Marinen spelade en nyckelroll
i det faktum att tyskarna kämpat så länge
för Kuriska halvön.
Men i slutändan samma Kriegsmarine
vem som var orsaken av slaget vid Kurland
och hade förmedlat de tyska trupperna hittills,
blev sedan tvingad att evakuera dem från halvön
och överge området utan att få någon strategisk fördel.
Överlevarna av den tidigare armégruppen North
behålla sin sammanhållning och deras kampförmåga
fram till den slutliga kapitulationen den 8 maj 1945,
nästan fyra år efter deras ankomst till Ryssland.
Den dagen, 203 000 män började sin långa promenad
till fångenskap.
Många kom aldrig tillbaka
och de andra behölls som tvångsarbetare fram till 1955.
Ett högt pris att betala för deras långa uthållighet.
Av de tre enorma armégrupperna som Hitler skickade till Ryssland,
den norra gruppen var den som lyckades bäst för att uppnå de uppsatta målen.
Även om denna kampanj slutade i ett misslyckande,
män från armégruppen norr behållit sin sammanhållning.
Några enheter klarade bedriften att tjänstgöra i samma armégrupp
under de fyra åren av kriget i Ryssland.