אין מספיק סופרלטיבים כדי לתאר את העימות הטיטאני
שהתנגד להיטלר ולסטלין.
זה היה הגדול ביותר מסע צבאי בהיסטוריה
כרוך מספר המשתתפים הגדול ביותר,
עם ההפסדים הכי כבדים,
שבו התרחש הגדול ביותר קרב טנקים שנראה אי פעם.
תנאי מזג אוויר עבר קיץ קווקזי חם
בקור עז חורף ארקטי ללנינגרד.
זה המקום שבו הגברים של קבוצת הצבא צפון נלחמה
ומת.
תמיד בקורס חיזוק וציוד,
הם החשיבו את עצמם כמו הנשכחים בחזית הרוסית.
זה לא מפתיע
שהם הטבילו את הסכסוך שבהם היו עסוקים
כמו מלחמה נצחית של החייל המסכן.
רוב החיילים המסכנים האלה של קבוצת צבא צפון
לעולם לא יחזרו לגרמניה.
הדרישות הקבועות מהקונפליקט האכזרי בהיסטוריה
סוף סוף הולכים לעשות את השלם של קבוצת הצבא הקורבן שלו.
בסוף 1940, אדולף היטלר הודיע ​​לצוותו
שהוא קיבל את ההחלטה הבלתי חוזרת לתקוף את רוסיה.
הוא יפעל לפי תוכנית שנרקמה במהירות שנשען על שלוש פריצות דרך,
בוצע על ידי שלוש קבוצות צבא גדולות
מאחדים סך הכל של 3.5 מיליון גברים.
האסטרטגיה הגרמנית הכללית הייתה לשלוש התקדמות מקבילות עיקריות.
הראשון מכוון ללנינגרד, צפונה,
השני, מוסקבה, במרכז,
ולשלישי, אודסה, על הים השחור.
כפי שמצוין בשמו, קבוצת צבא צפון
יצר את האגף הצפוני של המתקפה הגרמנית נגד רוסיה
ביוני 1941, בזמן הפיגוע,
פיקד על קבוצת הצבא צפון מאת פילדמרשל ריטר פון ליב
והיה מורכב משני צבאות:
ה-16, בתחילה בפיקודו של מרשל בוש,
וה-18, בראשות הגנרל פון קוכלר.
לפריצת הדרך הראשונית ברוסיה, לפי פקודות תוכנית ברברוסה,
קבוצת צפון נהנתה מהתמיכה של כוח שריון חזק,
קבוצת הפאנצר 4, בסמכותו של הגנרל הופנר.
לסיוע אווירי,
הקבוצה הצפונית יכולה פנייה ל לופטפלוט 1,
בפיקודו של גנרל קלר.
לופטפלוט 1 סקה יהיה אחראי על התקפות קרקעיות
במהלך הבליץ של 22 ביוני.
תמיכה ימית הובטחה על ידי קבוצת הקרב הצפונית האדירה,
בפיקודו של אדמירל קרלז,
שאנו רואים מתכוננים המבצע עם קציניו הבכירים.
-מפקד קבוצת צבא צפון היה פילדמרשל פון ליב,
מי הזמין מרכז קבוצות הצבא.
הוא תקף את צרפת בהצלחה ב-1940.
הוא נתמך על ידי הקצינים היעילים ביותר
שהצבא הגרמני היה בשורותיה.
-כמובן שהם יכולים לבנות על הניסיון שלהם
נרכש בחזית המערבית, אבל, למרות האיכויות של הקצינים שלה,
ניתוח מסוג זה מהר מאוד הראה את גבולותיו.
הצלחת קבוצת צבא צפון הושלם תוך פחות מ-24 שעות
כשחתך את צרפת לשניים.
-על המתקפה הגדולה על רוסיה,
לקבוצת צבא צפון היה מתוך יותר מ-800,000 גברים,
מאורגן לשלוש דיוויזיות שריון,
שלושה חיילי רגלים ממונעים ושלוש חטיבות אבטחה.
קבוצת צבא צפון בשום פנים ואופן לא היה הג'ורג'נר המשוריין,
כפי שהאגדה אומרת.
4/5 מהחיילים שלו נאלץ לצאת לקרב ברגל,
כמו אלה של נפוליאון לפני קצת יותר ממאה שנה.
בשנת 1941, מיכון עדיין לא היה דומיננטי.
קבוצת צבא צפון צריך 200,000 כוחות סוס
לגרור את הרובים והציוד שלו.
קבוצת הצבא יכול לפרוס 1,200 רובים.
מבחינת מטוסים, הוא היה מצויד יותר גרוע
מאשר הקבוצות הדרומיות והמרכזיות,
אבל הוא ידע לספור על 600 כלי רכב משוריינים ו-430 מטוסים.
קבוצת צבא צפון יכול להיחשב,
במובנים רבים, כמו העניים ביותר בהשוואה לקבוצות הדרום והמרכז.
אבל בהתחלה, למרות שזה היה פחות חשוב,
הוא מצליח להשיג את מטרותיו בסוף יולי, במיומנות רבה
ומהיר יותר מאשר קבוצות אחרות של הצבא הגרמני.
אין ספק כי, פחות חשוב במידה מסוימת,
זה היה באיכות טובה יותר מאשר תצורות גרמניות אחרות
ואת השטח שיש לכסות היה פחות קשה
מזה של שתי הקבוצות האחרות, במיוחד הדרומי.
קבוצת צבא צפון היה לקחת אחריות על החזית הצפון מערבית,
שהיה תחת הפיקוד של קוזנצוב.
בתיאוריה, הכוחות הרוסיים היו עדיפים
ומאובזר יותר עם טנקים, רובים ומטוסים.
בפועל, הצבא האדום בכללותו
התברר כדמורלי על ידי מתחים פנימיים.
מוכן מאוד גרוע
יתר על כן, רוב החומר הרוסי, היה מיושן או יצא משימוש.
התוצאה הייתה ש, במהלך הפגישות הראשונות פנים אל פנים,
לא היה ממש קרב.
בְּמַהֲלָך השלבים הראשונים של הקמפיין שלו,
קבוצת צבא צפון שטף את המדינות הבלטיות,
ליטא ואסטוניה נופל במהירות.
פריצת הדרך הבזק הזו נחגגה בשמחה על ידי אזרחי ערים כמו ריגה,
שבו נחשבו האסטונים הגרמנים כמשחררים.
אחד האתגרים הגדולים של לוחמה ימית, לאורך כל הקמפיין,
כללה ניסיון להסיר פעילות הצי הסובייטי
על ידי הנחת אלפי מוקשים.
משימה שתמיד בוצעה, אפילו תחת איום אווירי.
ספינות קבוצת הקרב האלה מקארלז המשיך להטיל מוקשים,
למרות הפיגועים של חיל האוויר של הצבא האדום.
על פני האדמה, הנוכחות עם כוח שריון חזק,
הפאנצרגרופה 4,
הובא לקבוצת הצבא צפון תמיכה נחוצה מאוד
במהלך פריצות דרך והתקדמות ברוסיה.
כל עוד הם היו מאורסים בתמיכה בקבוצת הצבא צפון
הטנקים של הפאנצרגרופה 4 מילא תפקיד מכריע.
אבל אפילו עם הפאנצרים, הילוך מהיר ביוני ויולי
נעצרו על ידי המוצקים הגנות קו סטאלין,
נתקל ב באוגוסט ובתחילת ספטמבר.
אין קבוצות צבא גרמני לא יכול היה לאבד טנקים.
יתר על כן, הם לא יכלו להרשות לעצמך להפסיד משהו.
תנאי ההתחלה של המלחמה במזרח ספג מכה קשה.
פנצרגרופה 4 הוצא מהקבוצה הצפונית.
בשלבים הראשונים, מיולי אוגוסט עד סוף ספטמבר,
זה לא היה רציני מדי, אבל ב-1942 זה כבר לא היה אותו הדבר.
קל לחשוב שההפסד של Panzergruppe 4 בספטמבר 1941
היה אחראי של כישלון קבוצת הצבא צפון
לתפוס של היעד האסטרטגי שלה, לנינגרד.
זה לא פשוט.
הקושי של המשימה,
כלומר להשתלט על עיר גדולה מוגן היטב כמו לנינגרד,
היה מקל מאת Panzergruppe 4.
השיבוץ שלו לא עזר למטרה של הקבוצה הצפונית.
משולל כוח אש מה שהיה מאפשר לו להקיף את לנינגרד
ולבודד אותו.
היעלמותה של פנצרגרופה 4 היה מבשר
אירועים קרובים, מראה בבירור
שנחשבה הקבוצה הצפונית כמו היחס המסכן
משלוש קבוצות הצבא הגרמני.
זה היה ברור מהר שהיחידה הזו לא צריכה לצפות
ניתן לקבל ממילוי בכל צורה
וכי הקבוצה צריכה לבצע את רוב הקמפיין שלו
עם באופן מעשי אין הסתייגויות לרשותו.
כל מחשבה שהקרבות המכריעים של החזית המזרחית
יתקיים במקום אחר.
בכללי,
כוחות הותאמו למטרותיהם המיידיות,
אלה שהקבוצה הצפונית אמורה להגיע אליהם.
אירועים הוכיחו זאת.
זה לא היה מקשר עני,
זו הייתה פקודה שהתמלאה
מי משיג יעדים שהיטלר הגדיר לו,
כלומר לתפוס את המדינות הבלטיות,
ללכת ישר לכביסה וליצור מדינות בלטיות
בסיסים לפעילות עתידית ברוסיה.
עם זאת, זה הוגן לומר שמאוקטובר,
היטלר החל להסס בין אוקראינה שהייתה יעד אסטרטגי,
ומוסקבה, שהייתה מטרה פוליטית.
הקבוצה הצפונית הפכה לילד המסכן מבחינת הקצאת בסיס
להישג של יעדיו האסטרטגיים,
כלומר לקחת את לנינגרד.
זה הוגן לומר כי כישלון הפיקוד העליון הגרמני
לספק אותו, מנע הקבוצה הצפונית שתצליח במשימתה.
בצפון, הקרבות על קו סטלין היו סיוט אמיתי.
אבדות גרמניות הגיעו אלה של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סדרה של קרבות קשים במהלכו אוגדת ה-SS
בלט את עצמו במיוחד
קו סטלין נשבר לבסוף בסוף אוגוסט
והקבוצה הצפונית מיהרה לתוכו.
הבעיה העיקרית לגרמנים באותה תקופה
הייתה ההופעה בשדה הקרב טנק בינוני T-34 וכבד KV-1.
שתי המכונות הללו היו עדיף על הטנקים הגרמניים
ועמד ברוב נשק נ"ט גרמני,
במיוחד לאקדחי 37 מילימטר,
הכי בשימוש.
גנרל ארהרד ראוס שנלחם עם קבוצת הצבא צפון,
השאירו תיאור מדויק של הפגישה עם הטנקים הרוסיים החדשים.
ואז פתאום הגיע, בפעם הראשונה
גדוד של טנקים כבדים של האויב מסוג לא ידוע עדיין.
הטנקים נדחקו גדוד חי"ר משוריין
ונפל בתפקידי ארטילריה.
הקליעים של כולם נשק הגנתי,
למעט הנ"מ 88 מ"מ,
היו מקפצים על שריון האויב העבה.
100 הטנקים הגרמנים לא היו מסוגלים להתנגד ל-20 ההמות הרוסים
וספגו הפסדים.
מספר כרטיסים צ'כיים, ה-T-36,
שהיו תקועים בגלל בעיות מכניות,
הושטחו על ידי המפלצות הרוסיות.
אותו גורל שמור לסוללה הוביצרים בינוניים 150 מילימטר
שעדיין ממשיכים לירות עד הדקה האחרונה.
למרות השפעות ישירות רבות במרחקים של 200 מטר,
הפגזים לא היו מסוגלים לשים הכי פחות טנק יצא מכלל פעולה.
המצב הפך להיות קריטי.
רק ה-88 הצליחו להשמיד קומץ של KV-1 רוסיים,
ולהכריח אחרים לפרוש ליער.
שביב התקווה היחיד עבור הוורמאכט
זה היה טנקים רוסיים עדיין היו מעטים במספר,
שטקטיקות הקרב שלהם היו מעורפלות
והיווצרותם המפוזרת,
מה שהציע הזדמנויות למעורבות.
הדרך ללנינגרד לכן נשאר פתוח.
בחודשיים הראשונים של מבצע ברברוסה ביוני 1941,
זה הוגן לומר שהקבוצה הצפונית הצליחה יותר
מאשר הקבוצות המרכזיות והדרומיות.
מרכז קבוצות הצבא הצליח בצורה מושלמת
להרוס לחלוטין היחידות שניסו להתעמת איתו.
הייתה לו היכולת לעשות זאת ביעילות.
הקבוצה הצפונית, לעומת זאת, הוא זה שביצע, בסוף יולי,
כל הפעולות שהופקדו על ידי הפיקוד העליון הגרמני.
הוא כמעט סחף כל החזית הצפון-מערבית של רוסיה.
הוא חיסל שני צבאות רוסים וזנק לפאתי לנינגרד.
זו הייתה הצלחה אדירה.
נפילת החזית המערבית הסובייטית הייתה קטסטרופה לים האדום,
מה שהוביל את סטלין על סף ייאוש.
אני חושב שזה בגלל היעילות שלו שהקבוצה הצפונית הצליחה
להפעיל לחץ על הסובייטים.
לנינגרד, בתחילת ספטמבר, היה מאוים מאוד.
בעוד הקבוצה הצפונית מיהר לכיוון לנינגרד,
הבלבול שרר.
רוסים רבים נלקח בשבי
וחיילים רבים, לא מאורגנים,
נתקע בכיס של אורנינבאום
על החוף, מערבית ללנינגרד.
הכיס של אורנינבאום היה רצועת אדמה שהוחזקו בידי הרוסים.
זה היה אזור שמעולם לא נלקח על ידי קבוצת הצבא צפון
ואשר התברר להיות להם קוץ בעין.
כאשר קבוצת הצבא צפון סחף את ברית המועצות
ביוני 1941,
הוא סחף השטח הגדול מאוד במהירות,
לכיוון צפון,
הורס או דוחה הצבאות הסובייטיים.
אבל חלק קטן של הארמייה ה-8 הסובייטית,
מי שסבל אבדות כבדות במהלך התקיפה,
הונע ישר חזרה לחוף.
שם בפנים מכיסו של אורנינבאום,
גורמים של הארמייה ה-8 נחסמו לשלוש שנים.
הכיס הזה בסופו של דבר בעל חשיבות אסטרטגית רבה.
אזור אורנינבאום אפשר לרוסים כדי להגן על האי קרונשטאדט.
האי קרונשטאדט היה חיוני
עבור בסיס חיל הים ממערב ללנינגרד.
זה אפשר חיילים סובייטים של האזור, חיל הים, הצבא,
למנוע את הכוחות הגרמניים של קבוצת צבא צפון
לבצע מצור מוחלט על לנינגרד,
ובכך להקל המעבר מהאספקה ​​לנצורים.
ב-4 בספטמבר 1940, סגן דריוס של גדוד הפאנצר הראשון
הזהיר את המטה שלו ברדיו שהיחידה שלו הגיעה ללנינגרד.
יחידות מקבוצת צפון תפס את שליסלבורג,
מזרחית ללנינגרד.
יחידות אחרות ובעלות בריתם הפיניות הגיע מהצפון.
חיילים גרמנים חתכו קו הרכבת המוביל ללנינגרד.
גורל העיר וזה מתוך 30 החטיבות שלו נראו חתומות.
בניגוד ל מה שהם ציפו,
הקבוצה הצפונית לא קיבלה את הפקודה לבצע פיגוע בעיר.
אחרי סדרה של קרבות קשים בסביבה,
היטלר, באופן מפתיע,
הורה על חייליו לשים את לנינגרד במצור.
אולי הוא פחד פיצוצים בשלט רחוק
שהרוסים השתמשו בו יעיל מאוד בקייב.
זו החלטה שגורמת עדיין היום הרבה ויכוחים.
זה קשור לשני הסברים אפשריים
על כישלון הקבוצה הצפונית לקחת את לנינגרד.
הראשון הוא סכסוך עדיפות
בין היטלר והפיקוד העליון הצבאי.
מה מנע את הקבוצה הצפונית להשיג את המשאבים הדרושים
לקחת את העיר במהירות.
השני הוא תגובתו של היטלר
לחוויה שחיה ארמייה 6 בקייב, באוגוסט וספטמבר 1941.
הוא חשש שהחיילים לא הופכים פגיעים
על ידי כניסה לרחובות הערים כמו קייב, מוסקבה או לנינגרד.
אירוניה של ההיסטוריה,
אנחנו יודעים מה קרה משנת 1941
בצד העיר סטלינגרד.
אבל, בשנת 1941, היטלר היה מאוד מסויג
להעסיק חיילי חי"ר באזורים עירוניים
נתון לחסדי התקפות הנגד הסובייטיות או גרילה עירונית.
העליונות הגרמנית לא יכלה לטעון את עצמם בתנאים אלה.
היא נחשבה לקרבות נפתח באזור הכפרי הסובייטי.
מתחילת המצור על לנינגרד, קו חזית יציב יחסית
התחיל לצייר בגזרה הצפונית,
שהיה צמוד לאגף השמאלי של מרכז קבוצות הצבא.
הארמייה ה-16 נלחמה בצד ימין של הגזרה הצפונית,
ליד האגף השמאלי של קבוצת צבא דרום.
שני הצדדים התכוונו להישאר קרובים זה לזה בחזית המזרחית
לאורך כל תקופת המלחמה.
מהלך המצור על לנינגרד
מראה שהגזרה הצפונית נחשב ממש משני.
אנשי הקבוצה הצפונית השתכנעו שהם נלחמים במלחמת עניים.
ההפסדים בחזית הרוסית הייתה ענקית,
אבל רק 67,000 גברים שובצו לקבוצה הצפונית,
בעוד 131,000 הלכו למרכז ו-119,000 לקבוצת הצבא דרום.
כשהגיע הזמן להקצות אוגדות מילואים טריות,
המצב היה אפילו פחות נוח.
21 חטיבות חדשות נשלח לחזית
על ידי הפיקוד העליון בסתיו 1941,
רק שלושה נפגעו לקבוצת צבא צפון.
זה היה רמז על ההמשך הצפוי
אירועים קרובים.
אחד היתרונות הבלתי צפויים עבור קבוצת הצבא הזו
היה תמיכה מדי פעם אותו קיבל מיחידות הצי הגרמני
פועלים באזור הבלטי.
מאז אחד מהאגפים שלו היה ליד הים הבלטי,
הקבוצה הצפונית הייתה היחידה
מי יכול לספור על תמיכה רצינית מהקריגסמרין.
הצי הגרמני מילא תפקיד גדול
במלחמה בין הסובייטים לגרמנים.
כשהם הגיעו לאזור הבלטי,
הגרמנים מיהרו לכסות אותו בשדות מוקשים.
במילים אחרות,
הם לכדו את הצוללות הסובייטיות איפה הם היו.
ההתקדמות הגרמנית לאורך החוף
קיפח את הצי של הים הבלטי מבסיסיו.
הצי הזה הורכב סביב לנינגרד.
תפקידו בשנים 1941-42 היה פשוט לספק תמיכה
עם כוח אש מהספינות הגדולות ביותר שלה.
הארמייה ה-18,
מעורב ברבים פעולות אמפיביות
לתפוס איים בבלטי,
ספג אבדות כבדות, דבר שהזיק מאוד.
המשאבים להיות מוגבל מאוד
לאורך כל המלחמה,
חוסר החיזוק אפשרויות אסטרטגיות מוגבלות
לפקודה של קבוצת הצבא.
המצב הזה נדרש מיומנות רבה
ללהטט בין השונות חטיבות זמינות
לשמר חזית מתמדת סביב לנינגרד,
במשך כמעט שלוש שנים.
לנינגרד הייתה מצוררת במובן המוחלט של המושג.
הגרמנים חסמו העיר והפרברים שלה,
אבל המצור הזה מעולם לא היה מוחלט.
הפינים הם חלקית אחראי למצב הזה.
מרשל מננהיים, צבא פיני,
אמר שהוא לא ייקח חלק בהתקפה ישירה על לנינגרד.
זה היה אחד התנאים כדי שפינלנד תצא למלחמה.
הוא חשב לא פחות על המצב המצב הפוליטי מאשר הצבאי,
כי היחסים בין פינים והרוסים היה סיפור ארוך.
התוצאה הייתה מאשר גרמנים ופינים
לא הצליחו לחתוך לגמרי לנינגרד משאר העולם.
כוחות רוסים יכולים לספק לעיר מאגם לאדוגה,
מצפון מזרח לעיר.
מאז חורף 1942, מסילת הרכבת מזרחית ללנינגרד,
חיבר את לנינגרד לשאר ברית המועצות,
שהיה מסוגל לספק חיילים ואספקה
מאפשרים לתושבים של העיר כדי לשרוד.
דנתי עם אחד מהמשא ומתן הסובייטי
על שיחות השלום בין הסובייטים לפינים
מאוחר יותר במהלך המלחמה.
הוא אמר שהרוסים לא שכח
מה שהפינים עשו, או יותר נכון לא עשה.
כי אם הפינים היו מתקדמים עוד קצת וסגרה את המושב,
זה היה אומר מותה של לנינגרד.
אחרי המלחמה גילינו קריאת יומני הליכה
של הארמיות ה-16 וה-18,
שהמפקדים משתי התצורות אסרו,
גם בתקופות רגועות, נסיגה של היחידה הפחותה מהחזית,
אפילו לבצע תקופת מנוחה.
זה היה עדיף לשמור על החלוקה בחזית
ולהקצות אותו למגזר שכן.
יחידת מילואים שהיה נסוג מהחזית הצפונית
היה בטוח שיידרש על ידי הפיקוד העליון
והוקצו מחדש בנקודות קריטיות יותר:
החזית המרכזית או החזית הדרומית.
למרות שהחזית הצפונית נחשבה כחזית בעלת חשיבות משנית,
שום דבר לא יכול להשאיר לחשוב ששום דבר לא קורה.
היו ריבים נוראיים בשטח קשה,
עם ביצות אדירות,
כמה כבישים נדירים
וענק רצועות של יערות בלתי עבירים.
זה היה סיוט לוגיסטי אמיתי.
קבוצת צפון וחטיבותיה
התמודדו עם תנאים ממש קשה בחזית המערבית
איפה אקלים ושטח להתנות את הפעולות.
אכן, היה ממש קר, זה היה בוצי ובוצי.
זו הנקודה הראשונה.
הנקודה השנייה, הוא שזה לא היה עשיר בדרך.
הובלה לוגיסטית היו מאוד קשים.
זה יהיה לא נכון לומר זו הייתה מלחמה אחרת.
זו הייתה רק מלחמה,
מה שהתברר אחרת.
הקרבות היו פראיים.
ההפסדים בצד הרוסי היו עצומים.
הקבוצה הצפונית והרכבים של הצבא האדום
כתב טרגדיה עקובה מדם.
ב-41 באוקטובר,
התקפות הפרטיזנים הראשונות התחילו לגרום לקשיים
לאזורים האחוריים.
ההתקפות הללו היו חמורות,
בגלל חוסר התפתחות תשתית ברוסיה
התכוון שהיה מעט כבישים או מסילות ברזל
להחליף אלה שהתומכים חסמו.
גם החורף הרוסי היה סיוט על כל החזית.
זו קבוצת הצבא צפון שסבל מאכזריות
מהחורפים הקיצוניים ביותר ברוסיה.
זה בלתי אפשרי לדמיין את חומרת הלחימה
בחורף העז של צפון רוסיה.
החזית הצפונית סבל מקור בלתי פוסק.
זה היה אזור שבו צפון נורבגיה, פינלנד וברית המועצות
לְהִצְטַרֵף.
הוא היה מאופיין במיוחד בחודשי החורף,
על ידי תנאי לחימה איטיים.
מה מוביל למבצע אייל
במבצע קולד שועל, ומבצע שועל כסף.
ארמיית הרי השריון ה-20, בשיתוף עם בעלות הברית הפיניות,
ביקשו לפלוש לאזורים החלקים הצפוניים ביותר של ברית המועצות,
במיוחד כדי לחתוך את קו הרכבת בין נמלים ארקטיים
ובתוך ברית המועצות.
עם זאת, הארמייה ה-14 הסובייטית
התברר מההתחלה להיות יריב בלתי פתיר.
מתחילת המבצע ועד הרגע שבו הצטמצמה הארמייה ה-20 ב-1941,
היא ספגה את שיעור ההפסדים הגבוה ביותר
מכל קבוצות הצבא של מבצע ברברוסה.
ארמיית ההר ה-20
לא היה בראש סדר העדיפויות לפיקוד העליון הגרמני.
גרמנים ופינים לא הגיעו
לצאת למבצע מכריע נגד הסובייטים.
בנוסף לתנאים הגיאוגרפיים ואקלים קשה,
רוח הלחימה של הצבא האדום, שהתמודדה מול הקבוצה הצפונית,
היה לא פחות חזק מזה ניתן לראות במגזרים אחרים.
המושב של לנינגרד הפך שם נרדף לסבולת וסבל.
היו גם קרבות קשים בקרבות קלים
על הקווים הוקמה סביב לנינגרד.
מלבד הקרבות הסטטיים האלה,
היו עימותים איומים סביב דמיאנסק,
באזור של הארמייה ה-16 מ-1941 עד 1943.
בתחילת 43, הדמיאנסק הבולט התחיל להתפורר
עד שזה נראה כמו פטריה בולט לתוך הקווים הרוסיים.
תחת לחץ רוסים יותר ויותר חזקים,
היטלר נאלץ לוותר לפוליסת "אין פרישה".
דמיאנסק פונתה במהלך של מבצע מאורגן להפליא,
בזכותו 80,000 חיילים גרמנים
נמלט מתפיסה מסוימת.
דמיאנסק היה המצור הארוך ביותר ופרק צבאי יחיד.
כוחות גרמנים, מוקף ברוסים,
היה צריך לספק.
הם לא יכלו להיות מסופק על הקרקע.
אז זה היה צריך להיעשות באוויר.
הלופטוואפה הבטיח שהיא יכולה לעשות את זה
וכי היה אין ספק לגבי זה.
לבסוף, בשנת 1943,
כוחות גרמניים הצליח לפרוץ מסדרון
שבזכותו הכיתור של דמיאנסק הסתיים בהצלחה.
מה שמעניין הם השיעורים
שהפיקוד העליון הגרמני, ובעיקר הלופטוואפה שאבה ממנו.
כדי שאפשר היה לספק כיתרו את הכוחות הגרמניים.
המושב הבא עמד להיות זה של סטלינגרד.
אחת הסיבות לכך הארמייה ה-6 לא ניסתה
לברוח מהמלכודת של סטלינגרד,
כשהתברר מי היה מסוגל לעשות את זה,
האם היטלר האמין בו שהארמייה השישית יכולה להחזיק את הכיס
תוך כדי תמיכה של הלופטוואפה.
כמובן שהוא השתמש מכיס דמיאנסק
כראיה ברורה.
המצב בדמיאנסק היה שונה, לעומת זאת,
אספקה ​​אפשרית לצאת מהכיס במהלך חודשי הקיץ,
מספר החיילים פחות מ-90,000, מול 200,000 לכודים בסטלינגרד וכו'.
בטוח שכיס דמיאנסק, מצוטט על ידי היטלר,
מילא תפקיד שלילי בהיסטוריה של הארמייה השישית,
הכיתור שלה והשמדתה בסטלינגרד.
למרות שהיה קרוב לניצחון
קבוצת צבא צפון מעולם לא היה מסוגל
לסגור לצמיתות המעגל סביב לנינגרד.
הפיקוד העליון המשיך לנוע החטיבות הרחק מהגזרה הצפונית
להאכיל מגזרים אחרים בסיכון גבוה יותר.
התוצאה של מדיניות זו בשתי חזיתות
הייתה רק מתקפה סובייטית ענקית, בינואר 1944
בסופו של דבר נשבר ההתנגדות של הקבוצה הצפונית
באותו הזמן, החבל סביב לנינגרד.
לאחר סיום המצור על העיר ב-1944,
כוחות הקבוצה הצפונית נסוגו לקווי הגנה לא גמורים
המכונה קו הפנתר.
קו הפנתרים הייתה סדרה של ביצורים
שהשתרע אל האזורים מרכז ודרום ברית המועצות,
מעמק שרץ בין אגם דווינה לאגם פסקוב,
ליד העיירה נרווה, על החוף הבלטי, אסטוניה.
זה היה מתוכנן ש, הודות לביצורים הללו,
כוחות גרמנים נסוגים יהנה מקצת הפוגה.
מה שיאפשר להם להכיל את הצבא הסובייטי
מזג האוויר מאשר יחידות שריון ואוויר
להיות משוחזר ולחזור לקרב
להפוך את גורל הנשק לפי מספרם.
עם זאת, קו הפנתר בקושי היה עסוק.
צבאות גרמניה, סבל מכשלונות רבים,
לא היו מספיק חיילים להחזיק את הקו ביעילות.
באזורי קו שבו הגנות נאותות
היה מוכן עם מספר מספיק של חיילים
ומטוסים זמינים,
היא התבררה כמכשול
כמעט בלתי עביר עבור הצבאות הסובייטיים.
זה מרמז על זה מוכן היטב ומאורגן, עם תוכנית קוהרנטית,
ניתן היה להחזיק את קו הפנת'ר,
מה שהיה גורם לסיבוכים לצבאות הסובייטים.
קו הפנתר היה יכול רק לספק פתרון זמני בלבד
לבעיה ההולכת וגוברת של קבוצת צבא צפון.
השמדת קבוצת הצבא המרכז השכן, ביוני 1944,
חפר חלל גדול בקווים גרמניים
ושמאלה את האגף הימני של הקבוצה הצפונית פגיע להתקפות סובייטיות.
היטלר נאלץ להופיע סבב נוסף של משיכות.
הם נאלצו לסגת בסדר יחסית טוב
לגרמניה,
בזמן שסבל מסדרה של התקפות,
הבולט ביותר הוא זה להגנה על נרווה ב-1944.
לנרווה היה תפקיד חשוב,
לא רק מתי של המלחמה הגרמנית-סובייטית,
אלא בהיסטוריה של רוסיה.
נרווה היה המקום של התבוסה המונומנטלית
בשנת 1700, נגד השוודים.
בעצם היה לה חשיבות מבצעית,
כי זו הייתה דלת הכניסה לאסטוניה.
למעשה, הגרמנים שהחזיקו בנרווה,
היו בתחילה מחולק ל-12 חטיבות,
מהווים את מגיני נרווה.
כלומר, קבוצה הוכשר במיוחד לאירוע.
ההגנה של נרווה היה קרב נורא.
כאן פריצת דרך
היה מסכן חיילים גרמנים מהמדינות הבלטיות,
מאסטוניה וליטא.
ה-SS, אוגדה 280 ואוגדה 58
עזב את חזית לנינגרד
בפיקודו של הגנרל גובורוב,
בין ינואר למרץ 1944.
שיעור ההפסדים הנמוך שלהם אינו הפרי
תמרונים טקטיים מתוחכמים מערך משוריין.
יחידות גרמניות וכוחות מתנדבי האס אס
ניצלו עד תחילת האביב של מרץ 1944,
מה שגרם לשיטפונות ושטפי בוץ,
שבו הטנקים הסובייטים נתקעו.
ההתנגדות המדהימה שהוצעה מאת קבוצת צבא נרווה,
אימון מאולתר, נלקח מהמספרים הדלים של הקבוצה הצפונית
מייצג דוגמה מרהיבה אלתור צבאי
ולשמור על ההשוואה עם קרבות הגנה אחרים
נערך במקומות אחרים ברוסיה ובאיטליה.
באוקטובר 1944,
המצב סביב נרווה הפך לחסר תקווה.
בניגוד אינספור כוחות מצב
שדרש היטלר להחזיק מעמד בכל מחיר,
קבוצת נרווה מצליחה להימלט ולהצטרף לקבוצת צבא צפון.
פרישה לצמיתות היה עכשיו על סדר היום
כשהקבוצה נסוגה דרכה המדינות הבלטיות לגרמניה.
אבל קבוצת הצבא צפון אף פעם לא התכוון להגיע הביתה.
בעוד הצבא האדום היה בכיוון ברלין,
אנשי הקבוצה הצפונית נקפו לפינה
בחצי האי מקורלנד, ליטא.
שרידי הקבוצה הגיע למתקפה סובייטית
במהלך שישה חודשים.
הם היו נצורים מסוף אוקטובר 1944 ועד מאי 1945.
בינואר 1945, שני הצבאות ששירת מאז 1941
מתחת לכרזה של קבוצת הצבא צפון,
שונו קבוצת צבא קורלנד
והעדה נרכש ביוקר מקבוצת נורד
הועבר לאסיפה שונה יחידות סכסוך,
מוצב תחת הפקודה
של רצף בלתי נשבר ראשים זמניים.
רוחם של אנשי הקבוצה הצפונית גר בקורלנד.
העובדה המוזרה זה שהדיוויזיות הגרמניות האלה,
מי נשבר שביל בקורלנד,
הוצאו בצד.
הם נחסמו והם לא יכלו לעשות יותר.
הם כבר לא יכלו להביא תרומתם למאבק במקומות אחרים.
במובנים רבים זו הייתה פעולה חסר אחריות מצידו של היטלר.
זה היה כוח לא מבוטל מי יכול היה להביא
תרומה של ממש אם היא הייתה פנויה.
היא פשוט לא הייתה שם היא הייתה במקום אחר.
החלטת הסובייטים להשאיר אותם שם היה די מסובך.
אבל זה מה שהם עשו אחר כך.
למרות הכל מה שהצבא האדום שלח להם,
האלמנטים ששרדו של הארמיות ה-16 וה-18,
מיועד כעת קבוצת צבא קורלנד,
המשיך להתנגד לניסיונות נלקח כדי לגרום להם להיכנע.
הקרבות למען קורלנד היו נוראים.
זה לא היה, לגבי החזית המזרחית והמערבית,
צבאות גדולים זורקים את עצמם מעבר לגבולות
עבור מרשים פעולות מתוחכמות.
בקורלנד, הגרמנים הלכודים היו בהדרגה
ובוודאי בצורה בלתי ניתנת לתיקון,
נדחף בעדינות לאחור למעין ללא מוצא של הצבא האדום.
הם נתמכו עד הסוף על ידי ספינות של קריגסמרין,
שהצליח להתפנות כמה דיוויזיות הוחזרו לגרמניה.
מדי פעם הם הצליחו ללכת כמה חיזוקים חיוניים באמת.
כן, הצי הגרמני היה לו תפקיד חשוב.
כאשר הצבא האדום התחילו להתקדם
מהחוף הבלטי להסתובב במזרח פרוסיה,
הצי הגרמני היה הכל להרוויח
להכיל פעולות הצי הסובייטי
שהחלה להתרחב.
שוב חשוב יותר, היה להם אתגר מכריע,
לנסות לפנות כמה שיותר אזרחים וצבא גרמני אפשרי
להחזיר אותם על שטח גרמניה.
ה-Kriegsmarine ניסה להגביל ההשלכות של תבוסה סופית
כעת בלתי נמנע.
תפקידו של הצי הגרמני חיוני להסביר
למה יחידות גרמניות נלחם בגבורה
עד הקצוות של שטח קורלנד.
חצי האי היה, מנקודת מבט צבאית, ללא עניין.
מנהיגים גרמנים רבים בסוף 1944, תחילת 1945, שאל היטלר
לנטוש את חצי האי הזה
וחינם 26 הדיוויזיות שנלחמו,
כדי שיוכלו לחזק את ההגנות
האזורים בעל חשיבות צבאית גדולה,
כמו מזרח פרוסיה.
בצד אחר, הצי הגרמני השתמש בבלטי
כאזור אימונים עבור מפקדי הצוללות שלה.
דוניץ, ראש חיל הים, באותה תקופה,
שקל את זה לשמור מפרץ גדנסק, על הים הבלטי,
היה חיוני לאימון מפקדי הצוללות שלו
להשתמש בחדש וצוללת חזקה מאוד מסוג 21,
שחיל הים שכר עד היום האחרון של המלחמה.
חיל הים מילא תפקיד מפתח
בעובדה שהגרמנים נלחם כל כך הרבה זמן
עבור חצי האי הקורוני.
עם זאת, בסופו של דבר, אותו קריגסמרין
מי הייתה הסיבה של קרב קורלנד
והעביר החיילים הגרמנים עד כה,
לאחר מכן נאלץ לפנות אותם מחצי האי
ולנטוש את השטח מבלי לקבל כל תועלת אסטרטגית.
השורדים של קבוצת הצבא צפון לשעבר
לשמור על הלכידות שלהם ויכולת הלחימה שלהם
עד הכניעה הסופית ב-8 במאי 1945,
כמעט ארבע שנים לאחר הגעתם לרוסיה.
באותו יום, 203,000 גברים התחילו את הליכתם הארוכה
לשבי.
רבים מעולם לא חזרו
והאחרים נשמרו כעובדי כפייה עד 1955.
מחיר גבוה לשלם על הסיבולת הארוכה שלהם.
משלוש קבוצות הצבא הענקיות שהיטלר שלח לרוסיה,
הקבוצה הצפונית הייתה זו שהצליחה הכי טוב להשיג את היעדים שנקבעו.
למרות הקמפיין הזה בסופו של דבר הסתיים בכישלון,
אנשי קבוצת צבא צפון שמרו על הלכידות שלהם.
כמה יחידות הצליחו בהישג לשרת באותה קבוצת צבא
במהלך ארבע השנים של המלחמה ברוסיה.