Є 150 000 людей,
привезли сюди через чисту волю одного чоловіка.
Разом під єдиним прапором.
Об'єднані одним салютом.
Готова йти за ним навіть на війну,
в божевілля,
їхній гід,
їх фюрер.
Небагато імен резонують так сильно в сучасній історії
як у Адольфа Гітлера.
Небагато чоловіків залишаються пов'язаними з таким почуттям жаху
і ненависть у нашій колективній пам’яті.
Наше бажання і наша воля спрямовані на цей Райх тривати тисячу років.
Ми можемо радіти тому, що що майбутнє повністю належить нам.
Вітаю перемогу!
Його націоналістичні та фанатичні виступи оцинкований цілий народ,
втягнувши їх у найсмертельніший конфлікт 20 століття:
Друга світова війна.
П'ять років війни.
Понад 60 мільйонів загиблих.
Весь світ був перетворений.
І катаклізм позначив покоління.
Через сімдесят років після його смерті, історія нацистського лідера
все ще містить сірі зони.
Як вчинив чоловік, який прийшов нізвідки досягти вершини влади
і здійснювати найжорстокіші військові злочини і найгірші злочини
проти людяності, коли-небудь скоєних?
Ось така історія ми збираємось розповісти.
Як це можна собі уявити цей хлопець із дитячим обличчям
колись буде відповідати за такий жах?
Спочатку він мав бути нічим не примітне життя,
максимально анонімне існування.
Хлопчик, який пізніше називатися фюрером,
народився в сільській провінції Лінц, Австрія, у квітні 1889 року.
У нього був спокійний підлітковий вік.
Як молодий хлопець,
він нічим не відрізнявся від будь-кого з його юних друзів,
ні кращий у своєму класі
ні справжній танець.
Його вчитель знав, що він розумний,
але він також був ледачий і, перш за все, вкрай недисциплінований.
Адольф Гітлер можливо, не цікавився школою,
але в нього була пристрасть.
Весь вільний час проводив малюнок у своїй спальні.
Це був його єдиний час для відпочинку.
Дійсно, незабаром малювати стало набагато більше ніж просто дитяче захоплення.
Він мав природний талант,
вся його родина, ніхто з яких мав будь-яку художню освіту
захоплювався його малюнками і його акварелі.
І в тому молодому віці, лише 11 чи 12
вирішив він що він стане художником.
Цьому мистецькому покликанню не відповідала із загальним схваленням вдома
тому що його батько, Алоїс, вже планував майбутнє свого сина.
Адольф би, як він, стати державним службовцем.
Його батько мріяв зробити Адольфа державним службовцем
в Австро-Угорській імперії,
і тому сказав йому про це не могло бути й мови.
І тому був крик, були сльози і, можливо, навіть удари.
Його батько був буйним, багато пив а потім мав спалахи гніву.
Але коли йому було лише 13,
його батько раптово помер серцевого нападу.
Тоді Адольф зрозумів, що нічого не стоїть на шляху обраного ним шляху.
Він став би художником.
Йшов 1907 рік.
Гітлеру було всього 18 років.
Він залишив дім і свою провінцію Лінц на півночі Австрії.
Його мета, столиця, Відень,
200 кілометрів.
На той час місто було головна культурна столиця Європи,
суперник Паріса,
і важливе місце для художників та інтелігенції
на межі століть.
Переконаний у своєму таланті,
Гітлер вірив, що нарешті зможе зробити це як художник.
І найкращий спосіб проходив через Академію образотворчих мистецтв.
Щоб вступити до цього закладу,
учні повинні були прийняти надзвичайно вибірковий іспит.
Але Адольф Гітлер не хвилювався.
Для нього не було й тіні сумніву.
Вступний іспит був би нічим іншим ніж формальність.
Це той, хто повірив в природній відмінності,
у геніальності, у виняткових здібностях.
Протягом усього життя Гітлера, і це стосується іспиту в художній школі,
він продемонстрував сильна і справжня впевненість у собі.
Він був переконаний, що вдасться,
і бути прийнятим в Академію мистецтв.
Підпис Адольфа Гітлера.
Ось полотна він малював у той час.
Хоча вони демонструють певний талант, дбайлива робота,
вони не особливо оригінальні.
У всякому разі, така була думка Академії красних мистецтв.
Професор вважав його робота неадекватна, і він зазнав невдачі.
Коли присяжні винесли вердикт,
Гітлер відчував, ніби його вдарили ножем у спину.
Адольф Гітлер явно мав не працював достатньо,
він просто зайшов, байдуже,
але він був лише досить талановитим при малюванні, нічого більше.
У своїй книзі «Майн Кампф» написане через роки,
він описав цей день як один з найгірших моментів свого життя.
«Я був настільки впевнений у своєму успіху що оголошення моєї невдачі
прийшло як грім серед ясного неба».
Він зовсім не чекав цього, і він був розчавлений.
Адольф Гітлер не змирився з цією невдачею, тим більше, що він був переконаний
що якщо йому не вдасться це було не через відсутність таланту,
а тому, що журі помилилося.
Він відчував розчарування і злий на установу.
Ця невдача стала початком найтемніших років в житті Гітлера.
Він пішов у штопор, низхідна спіраль.
Це маловідомий епізод в його історії,
і все ж це було в цей період що його внутрішньою ненавистю до інших
прижилися б і розрослися.
Хоча йому відмовили Академією образотворчих мистецтв,
Адольф Гітлер вирішив залишитися у Відні.
Він проводив свої дні схований у своїй кімнаті на горищі
в цьому будинку в центрі міста.
У нього не було бажання працювати
або як державний службовець або як працівник десь.
Все це здавалося меншим, ніж він заслуговував тому що він бачив себе
як великий художник.
Молода людина поступово витратив усі свої заощадження.
Незабаром він залишився без копійки, не маючи достатньо грошей навіть платити оренду.
Він змушений був ховатися в притулках а іноді жив на вулиці,
навіть спати на громадських лавках деякі ночі.
Гітлеру було 20 років і він був бродягою.
Щоб заробити трохи грошей, малював пейзажі
які він продавав туристам.
Він продав свої маленькі картки, його маленькі картини
коли міг.
Він не дуже багато їв тому що вони не приносили великих доходів.
Його існування було абсолютно маргінальним.
Цей період бездомності триватиме кілька років,
років, протягом яких Гітлер був інтенсивно гірко, як він переконався
що якби він так низько впав, це не могло бути його провиною.
Хтось або щось інакше треба було відповідати.
І Гітлер визначив цих ворогів хто хотів йому нашкодити,
тих, кого він звинувачував у своїй невдачі.
Вони вже зробили цапи відпущення в той час.
У 1920-х роках
в Австрії деякі преси звинувачували всі проблеми в суспільстві
на одну категорію населення,
євреї.
Антисемітизм був відкритий і однозначно,
як показано в "Deutches Volksblatt",
німецька народна газета
з одним із найбільших принтів проходить у Відні.
У цій статті обговорює щоденна газета
«економічні деградації за що відповідають євреї».
Їх порівнюють із хворобою що гнило австрійське суспільство.
«Єврейський елемент є шкідливим стороннім тілом
що треба видалити, щоб держава і люди залишаються здоровими».
Інша стаття почала звернення антисемітським німецьким читачам.
Посеред виборів у Відні, були зображені євреї
як противника бити.
«Німецький електорат не повинен слідувати виборчий лозунг ювелірства».
Євреїв засуджували, відкидали, як остаточні антинароди.
Іншими словами, людей, які не мають ні дому, ні вогнища,
ні релігія, ні закон, і які, отже, становлять загрозу.
Гітлер регулярно читав ця антисемітська преса
і звернувся до ще більш радикального читання.
Одна з його улюблених було невеликим ультраправим виданням,
"Остара",
який був відверто явним у своїй ненависті до євреїв.
Він влучно охарактеризував і погрожував німецький лицар.
Ідеї, які викликали резонанс з молодим Адольфом Гітлером.
Ця преса забезпечила його з причинами його падіння.
У той час Гітлер бачив себе як соціальний ізгой.
І читаючи всю цю літературу, читаючи всю цю пресу,
побачивши, що позиції зайняті такими людьми, як євреї,
хто не повинен мати на них права.
Це підігрівало його соціальне невдоволення.
Гітлеру на той час було 24 роки, і його життя було невдалим.
Але стороння подія змінив би все.
Подія, яка змінить його долю.
Перша світова війна спалахнув влітку 1914 р.
Австро-Угорська імперія та Німеччина проти Франції, Англії та Росії.
Гітлер був австрійцем, але перейшов на бік німців
бо це був німецький народ він хотів захистити.
І в цьому конфлікті невимовного насильства,
він знайшов би новий сенс свого життя.
На цій фотографії він стоїть майже невпізнанним
поруч зі своїми товаришами по койці, довгі вуса на його сухому обличчі.
В армії, юнак виявив сприятливе середовище.
Це стало для нього майже відкриттям.
На початку Першої світової війни, він молодий чоловік без сім'ї.
Протягом тижнів і місяців, він знаходить нове місце для проживання.
Вперше після смерті матері,
молодий Гітлер знову має дім.
Солдат Гітлер був відповідальним кур'єром для доставки повідомлень
між командними пунктами позаду переду.
І хлопчик, який тільки колись був посередній студент і художник-невдаха
став зразковим солдатом, завзятий і слухняний.
Вперше в житті, Адольф Гітлер навіть заслужив визнання.
Військо нагородило його із залізним хрестом,
висока бойова нагорода.
Це було б одне найбільших досягнень свого життя.
І коли через багато років він став фюрером, він завжди буде його носити.
Це було щось важливе для нього особисто.
Це був його перший диплом, його перша відзнака.
Молода людина нарешті знайшов своє місце в армії.
Єдина проблема полягала в тому 11 листопада 1918 р.
Німеччина підписала перемир'я.
Війна закінчилась.
Для Адольфа Гітлера це була трагедія
оскільки це означало почати з нуля все спочатку,
повернення до свого попереднього життя, безгрошів’я, без сім’ї та дому.
У нього не було бажання залишати армію,
це було єдине місце де він мав змогу жити
дещо комфортно з дитинства,
відколи він покинув свій дім.
Якби його демобілізували, він закінчив би голодувати,
малювати та намагатися їх продати.
Тому він спробував усе він міг залишитися в армії.
Молода людина отримає цінну підтримку
від людини, яка взяла його під своє опіку.
Цією людиною був Карл Майр.
Ви, мабуть, ніколи не чули його ім'я чи бачив його обличчя,
але він відіграє вирішальну роль в житті Адольфа Гітлера.
Саме він уможливив юнака закласти основи
за те, що скоро стати нацистською ідеологією.
Можна віддати належне Карлу Майру зі створенням Гітлера.
Він служив перехідним елементом, сходинка, яка дозволила йому
знайти здатність це зробило б його фюрером, провідником.
Карл Майр був важливою людиною в армії.
Був начальником свого полку спецслужби.
Наприкінці війни він стояв перед зростаюча загроза серед його військ.
Серед військових були крайні ліві бойовики повертаючись з фронту,
і Майр боявся щоб їхні ідеї поширювалися.
Армійське керівництво хвилювалося що ці люди
буде повернуто до цивільного життя,
ліві ідеї, ліва ментальність.
Вони бачили, як більшовики успішно взяв військо.
І вони були стурбовані що це легко може статися вдома.
Майр хотів запобігти ці екстремістські рухи
від забруднення армії будь-якою ціною.
І для цього, йому потрібні були надійні, віддані люди
хто стерегтиме чорної вівці.
Тому він завербував Адольфа Гітлера, який був готовий зробити все
залишитися в армії.
Він починав як незначний інформатор який сказав своєму командиру
які солдати заслуговували довіри, а чи ні.
Він викривав друзів, і в той же час
він, мабуть, відчував що він був дуже патріотичним.
Він би допомагав армії усунути його неприємні елементи.
У молодого солдата були й інші якості що Майр вважав надзвичайно корисним.
Він був запеклим патріотом і мав неперевершений дар балакучи.
Він був тим, хто говорив весь час,
з квазі-нон-стоп вербальним нестриманістю;
коли міг, він сварив людей, виступав з промовами.
І справді, Майр та інші зрозуміли що він мав дар,
відрізняється від інших людей, за публічні виступи,
особливо широкої громадськості.
У Гітлера було все щоб стати хорошим героєм,
але йому бракувало освіти й культури.
Тож Майр відправив його до університету Мюнхена, щоб відвідувати заняття.
Саме тут Гітлер навчився як структурувати свої процеси мислення.
Брав уроки історії та політики.
Він знайшов деякі з цих лекцій особливо цікаво
бо в цих амфітеатрах в той час,
деякі з економічних класів базувалися на радикальному антисемітизмі.
Нібито був створений фінансовий капіталізм євреями з гол
поділу продуктивних сил різних країн.
Для Гітлера це стало відкриттям.
Він прийняв це повністю схиляючи це до власного антисемітизму,
антисемітизм, який був абсолютно божевільним, одержимий, радикальний і новий.
Ненависть до євреїв став визначальним елементом
всієї філософії Гітлера.
Він би висловив це бурхливо і грубо в листі 1919 року.
Ось цей лист.
Чотири сторінки, написані рукою самого Гітлера і відправлений до солдата Адольфа Гемліха,
у відповідь на запит про єврейське питання.
Ось що написав Гітлер.
Він заявив, що євреї є чужою расою,
з якою він порівнював «радикальний туберкульоз народів».
Далі він заявив, що підтримує «антисемітизм
заснований на розумі, який повинен вести до системної правової боротьби
та усунення привілеїв євреїв».
Тоді лист містить ледь прихована загроза.
«Кінцева мета повинна бути безповоротне виселення євреїв».
Це початок антисемітської політичної теорії
що вже чітко сприяло меті насильницького виселення євреїв
від німецького суспільства.
Він означав відокремлення німецької пшениці з єврейської полови,
розщеплення цих двох елементів і розсовуючи їх;
вже є ідея вигнання, щоб позбутися від них.
Гітлеру було всього 30 років,
і це був його перший політичний акт,
текст, який заклав осн за його абсолютний антисемітизм.
Можливо, він все ще був простий унтер-офіцер
ділиться своїми ідеями у військових колах, але Гітлер не втрачав часу
поширюючи свою ідеологію, далеко за межі армії.
Все б змінилося під час секретної місії.
Це було 12 вересня 1919 року. місце, Мюнхен.
Гітлер сидів за столом в барі в центрі міста,
але він не був звичайним клієнтом.
Служби військової розвідки поставив йому завдання
зі шпигунством за групою крайнього правого крила яка розмістила тут свою штаб-квартиру.
Це був DAP, ультрарадикальна німецька робітнича партія
з приблизно 50 членами.
Місія Адольфа Гітлера вимагає від нього залишатися інкогніто,
але подія розгорталася не так, як планувалося.
Було виголошено речення що його обурило.
Поки партійці дискутували, один із них просував цю ідею
незалежної Баварії що відокремиться від Німеччини.
Бо Гітлера вразили ці слова, це було немислимо
і він не міг всидіти на місці.
Він виліз на стіл, почав говорити
і виголосив абсолютно фанатичну промову
засудження баварського сепаратизму.
Гітлер захищав Велику Німеччину за яку він боровся,
і він був таким палким, продемонстрував таке переконання
що вся аудиторія була захоплена.
Він розуміє, що має талант сили якої він насправді не усвідомлював.
Все відразу, я можу говорити означає, що люди зараз слухають
до всього, що я маю сказати.
І раптом це для нього як рай.
Його оточують люди хто вважає себе великим,
які його приймають і які його слухають.
Того вечора 12 вересня 1999 р. ознаменував переломний момент
в житті Адольфа Гітлера.
Це, певним чином, насправді другий момент
починається політична кар'єра Гітлера.
Адольф Гітлер знайшов свій шлях.
Він був би політиком.
Він вступив до DAP як 55-й член.
Молоді активісти не збирався зупинятися на досягнутому.
Його метою було піднятися на саму вершину.
Через два роки, лютневий вечір 1921 року в Мюнхені.
Цирк Крона, один із міських Найбільші розважальні заклади були переповнені.
Шість тисяч людей прийшов послухати Адольфа Гітлера.
Лише за кілька місяців маленький інформатор з бару
став прес-секретарем зірки для вечірки.
Лише його ім’я заповнювало майданчики, прихильників і просто цікаві
були залучені його ораторським талантом і його проробітницькі промови.
Він висловив страждань німецького народу
їхній гнів, їхній гнів, їхній біль; і це викликало резонанс
з публікою в той час.
Йому вдалося згенерувати глибокий колективний ентузіазм
в тому числі і серед людей який спочатку прийшов
з наміром обдурити його.
Промови Адольфа Гітлера були ні на що не схожі ніколи раніше не бачив у той час.
У 1920-х роках
ось як політики звернувся до своєї публіки.
Гострий академічний тон, тремтячий голос.
А тепер промова Адольфа Гітлера.
На той час це було нове, ніхто коли-небудь бачив, як люди говорять таким чином
в Німеччині тих років.
Гітлер говорив уривчасто, уривчасто.
Короткі речення, які були дуже сильний удар, дуже грубий часто,
з точки зору настроїв і повний ненависті, повний агресії.
Але тон у цього прапорщика мав зміст і глибину
в той час.
Гітлер зрозумів що він може стати набагато більшим
ніж оратор для невеликої політичної групи в Баварії.
Він міг активізувати натовп.
Він міг зіграти провідну політичну роль.
Як важливий член DAP, він взяв на себе керівництво
маленької партії, і розпочав свою величезну місію
щоб одного дня стати національним лідером.
А чому б і ні, лідер всієї Німеччини.
Піднятися до вершин влади у 1920-х роках Гітлер
встановити ультра сучасна комунікаційна стратегія.
На додаток до його таланту оратора і його екстремальні ідеї,
він також розгорнув інструмент що мало політиків свого часу
використовували силу образів, починаючи з власної зовнішності.
Тут наприкінці війни 1918 р. у нього все ще були широкі вуса,
пережиток 19 ст.
Через кілька місяців, він змінив свій вигляд,
підстригши вуса до маленької щіточки.
Це був сучасний вигляд для епохи.
Я теж думаю, що було його бажання порвати з
19 століття.
Він був дуже молодим,
і був вплив моди
про молодь Мюнхена.
Його портрети вже видно його гладка зачіска.
Він би змінив зачіску, але пізніше.
І щоб ніхто не забув його обличчя справляти сильне враження
у 1920-х роках Гітлер працювала зі спеціалістом.
Його звали Генріх Гофман.
Він був професійним фотографом а також відданий нацист.
Один із найперших учасників невеликої партії Гітлера.
Він запропонував стати його офіційний фотограф,
і Гітлер погодився.
Він дозволив себе переконати щоб було що робити
і щоб його зображення можна було стилізувати.
Гітлер навчився користуватися фотографією як засіб комунікації
в мюнхенській студії Генріха Гофмана
на Shelling Strasse, 50.
Він працював над своїми жестами та позами перед камерою
щоб краще привернути увагу, краще переконати свою публіку.
Він розвинув драматичні жести втілювати свої ідеї,
театральні пози, щоб надати йому стиль, який одразу впізнають.
Він був не тільки політиком, він був актором,
інтенсивно інвестував у свою роль.
Його хитрість полягала в тому, щоб запозичити у театру.
Він ніколи не навчався як актор., але проводив довгі вечори в театрі
і опера і він переніс це в політику.
Гітлер зіграв боксера коли він хотів виглядати зухвало.
Він розмахував кулаком коли він хотів погрожувати своїм ворогам.
Він спробував усе.
Він тренувався перед дзеркалом, але з фото
він міг би отримати кращу ідею.
Він удосконалив свою гру.
І продуктивність, фізичність все було частиною впливу, яким він володів.
Його метою також було виділитися від інших політиків свого часу.
Ось як один із президентів
Німецької Республіки, Фельдмаршал Гінденбург виступив публічно.
Він зачитав свою промову не зводячи з нього очей
з написаної сторінки, без будь-яких жестів або найменший вияв емоцій.
Проте Гітлер був з точністю до навпаки.
Стиснув кулаки, щоб висловити свій гнів.
а не виголошувати промови про братство,
ми маємо звернутися до людей, повільно долають свої упередження,
щоб допомогти, все більше і більше.
Його палець вказує вниз на позначення ворога
бути знищеним.
Він підкреслив кожну думку з епатажними жестами,
ніби він був одержимий своєю промовою.
Не той, хто дає бідним.
але ми кажемо німецькому народу: допоможіть собі!
Багатий чи бідний, кожен має допомогти
кожен має думати, що є хтось бідніший за мене.
аі я хочу допомогти цьому співвітчизнику.
Це все було настільки ефективно що Гофман пізніше змінить
певні фотографії порівну виразні агітаційні плакати.
Зовнішній вигляд, дикція, постава.
Гітлер нічого не залишав на волю випадку, і він також застосував цей підхід,
який тепер називається політичний маркетинг для своєї партії.
Гітлер вважав логотип DAP нудним порівняно з конкурентами.
Усі головні партії того часу мали різкі логотипи,
три стріли для соціалістів, чорний, білий і червоний
німецького прапора для національного правого крила,
серп і молот для комуністів.
Гітлер також хотів мати символ що приверне увагу людей
і бути кращим за своїх суперників, тож він узявся до роботи.
Однієї ночі 1920 р. у барі, який він використовував як свій штаб,
він зібрав лідерів ДАП.
Кожен мав внести свої ідеї для майбутнього логотипу партії.
Було вивчено кілька символів; зірка з восьмою гілкою,
інша з шістьма гілками.
Такий собі округлий хрест і кілька інших.
Ідеї ​​текли і це була важлива зустріч.
Дійсно, внизу документа була рукописна заява,
«сакральний малюнок німців,
один із цих малюнків повинні спонукати нас до дії».
Його підписав Адольф Гітлер.
Серед різноманітних малюнків, Гітлер націлився
на цьому називається свастика.
Щоб зрозуміти, чому ми повинні досліджувати менталітет німецьких ультраправих
що так сильно позначило його.
Це був світ пронизаний германською міфологією
дантескної битви для виживання раси.
Арійська раса що, мабуть, погрожували
іншими цивілізаціями.
Купа ультранаціоналістичної літератури приписав цьому народу герб.
Свастика, символ передбачуваної переваги
північної білої раси.
Метою було повернення до витоків Німеччини,
витоки північної цивілізації.
Для Гітлера цей дизайн символізував перевага німців
над усіма іншими людьми, особливо євреїв.
«Цей хрест символізує арійський дух, не єврейський дух.
Це знак нашої битви проти всесвітньої чуми».
Гітлер хотів зробити цю емблему якомога сильніше
залучати членів інших партій.
Він спочатку націлився на Комуністичну партію, який був надзвичайно популярним серед робітників.
Тому він прийняв червоний колір від їх прапора.
Але він також дивився на своїх суперників в крайньому правому куті.
Так він привласнив Білу німецького імперського прапора.
І так було створено товарний знак нацистської партії.
У тому ж дусі Гітлер перейменував свою маленьку партію
у русі, щоб закинути ширшу сітку.
Маленька німецька робітнича партія стала націонал-соціалістичною партією
скорочено до нацистського.
Гітлер робить усе можливе щоб переконати своїх однодумців
німецької робітничої партії що якось Німецька робітнича партія
не зовсім працює.
Чогось не вистачає, а радше думає що справді хвилює людей
приносить ідею націоналізму і соціалізм разом.
Лише через рік після кроку у політику Гітлер створив образ
що було загальновизнаним, і його партія зі свастиками,
було легко ідентифікувати.
Все, що залишилося мав стати більш відомим для всіх німців.
Для цього, Гітлер виявляв гостре почуття театру.
Він створив своє особисте ополчення, жорсткі люди, які несли відповідальність
за привернення уваги до своєї партії на політичній сцені
і для враження на маси.
Він створив для них форму коричневих сорочок.
Насправді він просто скопіював іншого політика
хто вже все це зробив.
Лідер італійських фашистів Муссоліні, який захопив владу в Римі
зі своїми військами в чорних сорочках.
Навіть назва його ополчення мав на меті справити враження.
Він назвав їх SA, німецька абревіатура
для «Штурмової дивізії».
З СА, зустрічі Гітлера були перетворені на прояви влади.
Він мав ці воєнізовані сили марш ідеальним кроком
з дисципліною що залишило сильне враження.
Виробництво було настільки вражаючим що хоча він був
лише голова маленької партії, він виявився провідним політиком.
Він навіть встиг потрапити в заголовки в німецьких газетах
за допомогою простого методу який працював майже кожного разу.
Насильство.
Він використовував усі можливі приводи.
Чим видовищніше насильство, тим більше преса писала про нацистів.
Про це повідомляє Nuremberg Daily Journal що «чоловіки зі свастикою
напали на трьох євреїв у автомобілях».
Іншого разу преса висловлювала занепокоєння про «терор свастики».
У Мюнхені «17 молодих були викинуті
кафе і били палицями та палицями».
SA зайшла так далеко, що здійснила напади як ота «гранату підкинули
в місті Мангейм», невелике містечко в Баварії.
Публічність була киснем Гітлера.
Ви можете гарантувати з самого початку що коли Гітлер говорив,
був би феєрверк та словесний феєрверк.
А часом і потім були б ці бійки та бійки,
і так далі.
І як би це не переконалося що він потрапив у газети.
Жодного тижня пройшли без звісток про нацистів,
і ультранаціоналістична позиція Гітлера поширився по всій Німеччині.
До 1923 р. його член розширився вдесятеро.
Його партія налічувала 55 тис. членів.
Гітлер почувався сильнішим, ніж будь-коли, тому він вирішив використати свій 800 SA
організувати путч і похід на столицю Берлін.
8 листопада близько 19 год. з кількома сотнями озброєних людей,
він узяв у заручники членів засідання уряду
у великій мюнхенській аудиторії.
Він хотів силою захопити владу.
Гітлер увірвався раптом, а потім його SA
і він вистрілив у стелю.
Потім він підійшов до трибуни
і почав кричати що національна революція
спалахнув.
— зажадав Гітлер що міністри на засіданні
приєднатися до нього, щоб встановити диктатуру і похід на Берлін.
Але його путчисти переоцінили свою владу.
Проти них армія і поліція були краще організовані та краще озброєні.
Два дні точилися бої на вулицях, але нацисти не були рівними.
Спроба путчу була розгромлена.
Гітлера заарештували, звинувачений у державній зраді та засуджений.
Здавалося, його підйом був урваний, але тільки на вигляд.
Він залишався переконаним що незабаром він очолить Німеччину.
Він уже мав на увазі нову стратегію.
Його визначальною рисою було його непохитну віру
у своїй політичній долі далеко за межі всього, що можна уявити.
У квітні 1924 р.
у в'язниці Ландсберг, клацання друкарської машинки
чути було з камери на верхньому рівні.
Адольф Гітлер мав свого співкамерника набрав десятки сторінок.
Він почав проект що додало йому нової енергії.
Він би написав книжку підсумовуючи свою політичну філософію
і назвав би це "Майн кампф" або «Моя боротьба».
«Майн Кампф» була основною структурою політичної платформи.
Гітлер прагнув бути речником для всіх колишніх воїнів,
звідси й назва «Моя боротьба».
Він міг назвати це «Наша боротьба», але він явно мав намір продемонструвати
що він був тим який був готовий пройти весь шлях,
який узяв би все, що в потребі воювати за Німеччину.
Хоч за ґратами, Гітлер ніколи не полишав прагнення до влади.
Він просто змінив стратегію як його невдалий державний переворот
дав йому паузу для роздумів.
У цей момент він хотів легально стати лідером
через процес голосування.
Він хотів виграти вибори.
Гол Гітлера з "Майн кампф" мав заслужити собі визнання
як беззаперечний лідер націоналістичного правого руху.
Велика книга, політичний нарис обсягом понад 600 сторінок
але жахливе есе в якому він розширився
його ультранаціоналістична ідеологія, расистські теорії
що він ставив разом з 1920-х років.
Він особливо наголосив передбачувана перевага
арійців над євреями, звинувачуючи у всьому останнього
про нещастя Німеччини.
Він порівняв іудейську релігію до венеричного захворювання, до сифілісу.
«Ефект його існування нагадує також паразитів,
де він з'являється господарем людей вимирати рано чи пізно».
Гітлер був відвертим у «Майн кампф» про його ідею
що територія домінує Німеччина повинна бути
територія без євреїв.
Гітлер також обіцяв панівну Німеччину
Його моделлю була велика Німецька імперія, той, що до Першої світової війни,
охопила значну частину Європи.
«Наша мета: гарантувати німецьку націю території
на що воно має право на цій землі».
І ця територія була величезна як хотів Гітлер у всіх країнах
що мали людей німецького походження; Австрія, Угорщина,
Чехословаччини та Польщі.
І в ім'я першості арійської раси,
він навіть націлився на Росію.
Ідея полягала в тому, щоб пояснити чому він воював
і книга закінчувалася видінням нової війни для завоювання цього життєво важливого простору,
і з цієї точки зору, передати розуміння
що теперішній бій була лише підготовка
щоб прийшла війна.
Його політична філософія була готова.
Його книжка стала б основою на майбутні виборчі кампанії.
Одного разу його звільнили Гітлера відновить завоювання Німеччини.
Цього разу його було б не зупинити.
20 грудня 1924 р.
Гітлер вийшов з в'язниці.
Щоб отримати владу через урну, він хотів агітувати
по всій країні, переконати всіх голосувати за нього.
Але для цього йому потрібні були великі гроші і його партія розвалилася.
Вони були дуже бідні.
Один із його лейтенантів часто говорив що коли вони хотіли просувати промову
покликаний змінити світ,
вони навіть не могли купити клей для плакатів.
Гітлер неодмінно повинен був знайти гроші, багато грошей.
І був тільки один спосіб зробити це, отримати підтримку
від найбагатших німців.
На початку 1930-х рр. було кілька надзвичайно
багаті бізнесмени в Німеччині, особливо магнати сталеливарної промисловості.
Власники вугільних і сталеливарних заводів.
Проблема полягала в тому, що для цих капітанів промисловості Гітлер залишався екстремістом,
людина, яка була явно не заспокоює бізнес.
2 листопада 1927 р. на Тіршштрассе в Мюнхені,
Тут під номером 41 жив Гітлер.
Цього дня у нього була зустріч з одним із своїх перших
і найвідданіших прихильників, Герман Герінг.
Герінг був зіркою з високими титулами Першої світової війни,
дуже популярний пілот винищувача в Німеччині, а також відданий нацист.
Але перш за все Герінг був надзвичайно добре зв’язаний.
Спираючись на свою славу, він зміг зайнятися бізнесом
після війни і часто соціалізувалися з провідними німецькими бізнесменами.
Тому Гітлер послав його
отримати їх підтримку.
Герінг підготував вагомі аргументи
щоб вичавити гроші з цих людей.
Він обіцяв неймовірні контракти з майбутнім урядом Гітлера,
що становить мільйони марок для своїх заводів
і замовлення на повну потужність.
Він спирався на "Майн кампф" Гітлера, було переписано чорним по білому
що побудувати великий німецький рейх,
пріоритет було б переозброїти країну.
«Ми хочемо повернути нашу зброю», — написав він.
А Герінг умів бути наполегливим.
Перший приєднався до нашої партії не буде забутий
і запропонує великі контракти
бо Німеччина переозброїть і т.д.
Поспішайте, на всіх не вистачить.
Спокушений перспективою великих контрактів,
окремі бізнесмени, деякі з найбагатших,
нехай себе переконають.
Фріц Тіссен, наприклад, сталеливарний промисловець
впав на чарівність Герінга, хоча він неодноразово
відхилив Гітлера до того моменту.
Тіссен поклав гроші на роздуми Герінга що кожен може не довіряти його партії,
але якби сам Герінг був зацікавлений, було безпечно покласти гроші.
Тіссен відіграє вирішальну роль у піднесенні нацистської партії.
Він щедро відкрив чекову книжку у той час, коли Гітлер потребував цього найбільше.
Ми знайшли документ, який містить його місце у вересні 1945 р.
під час обстеження проводили американці.
Тіссен визнає що він фінансово підтримував
нацистів, сприяючи закуп штабу партії
в 1927 році Коричневий будинок.
Минули дні в задніх кімнатах барів.
Гітлер нарешті отримав величну будівлю, комфортний приватний особняк
зі світлими кімнатами.
А нагорі його особистий кабінет.
Тіссен справді був щедрим.
«Я повинен сам платити за це, можливо 200 тис
до 280 тис. марок», – сказав він.
На цьому Тіссен не зупинився.
Він зізнався, що заплатив 20 000 марок на рік нацистам
починаючи з 1932 року для покриття операційних витрат.
«Я дав йому досить хорошу суму, приблизно 20 000 марок.
Це стало щорічним внеском».
Завдяки Герінгу, Адольфу Гітлеру мали комфортний бюджет
і міг фінансувати найбільш мегаломанські вибори
коли-небудь бачив у Німеччині.
Він організовував чоловічі тусовки в маленькому містечку Нюрнберг.
Він також здійснив екскурсію по всій Німеччині,
і подорожував тільки літаком.
Це дало йому велику перевагу тому що він міг витримати
до трьох зустрічей на день тоді як його суперники могли впоратися лише з одним.
Він був першим політиком, який зробив це, що власне і створювало своєрідну ауру
повсюдність навколо його особистості; він виглядав майже магічним,
зі здібностями бути всюди в Німеччині в будь-який момент.
Нацистський лідер навіть друкували агітаційні плакати
з пишним гаслом, «Гітлер панує над Німеччиною».
Його зустрічі мали зростаючий вплив, прийшло все більше людей.
Розквіт нацистської партії здавалося непереборним.
І контекст був для цього дедалі сприятливішим.
У 1929 році Велика депресія вдарили по Німеччині.
Це була безпрецедентна економічна криза.
Безробіття досягло рекордного рівня.
Інфляція різко зросла.
Країна опинилася на межі катастрофи.
Для все більшої кількості німців, Гітлер почав пропонувати надію,
альтернатива до традиційних старих вечірок,
який не зміг відродити країну.
Я поставив собі єдину мету:
усунути близько 30 політичних партій.
Але чому люди йому повірили, чим він відрізнявся
від традиційного політика?
Бо іншим не вірили.
Йому було важко, він був у в'язниці і був відхилений,
і він здавався справжнім і говорив правду.
Гасло в центрі його зустрічей досягне сердець німецьких виборців.
«Німеччина, прокинься».
Було ціле виробництво навколо воскресіння Німеччини.
Ось що воно мало символізувати.
Щоразу на початку 1930-х років
це була одна з кампаній гасла «Німеччина, прокинься».
Завдяки цій стратегії нацистська партія забиває пройшов через дах,
вибори за виборами.
Тоді як у нього вийшло три відсотки голосів наприкінці 1920-х років.
За кілька років він заробив 18 відсотків, більше ніж 33 відсотки голосів.
Це стало провідна партія Німеччини.
30 січня 1933 р. Гітлер досяг своєї мети.
Його призначили головою уряду.
За 10 років, Маленький баварський бешкетник
став найбільш могутня людина в Німеччині.