יש 150,000 אנשים,
הובא לכאן באמצעות הצוואה הצרופה של גבר רווק.
ביחד תחת באנר אחד.
מאוחדים באותה הצדעה.
מוכן ללכת אחריו אפילו למלחמה,
לתוך טירוף,
המדריך שלהם,
הפיהרר שלהם.
שמות מעטים מהדהדים באותה עוצמה בהיסטוריה בת זמננו
כמו זה של אדולף היטלר.
מעט גברים נשארים קשורים עם תחושת אימה כזו
ושנאה בזיכרון הקולקטיבי שלנו.
המשאלה והרצון שלנו הם לרייך הזה להימשך אלף שנה.
אנחנו יכולים להיות שמחים כי העתיד כולו שייך לנו.
שלום ניצחון!
נאומיו הלאומיים והקנאים עורר עם שלם,
להכניס אותם לסכסוך הקטלני ביותר של המאה ה-20:
מלחמת העולם השנייה.
חמש שנים של מלחמה.
יותר מ-60 מיליון הרוגים.
העולם כולו השתנה.
והאסון סימן דורות.
שבעים שנה לאחר מותו, ההיסטוריה של המנהיג הנאצי
עדיין מכיל אזורים אפורים.
איך עשה אדם שבא משום מקום להגיע לפסגת הכוח
ולבצע את פשעי המלחמה הנוראיים ביותר והפשעים הגרועים ביותר
נגד האנושות שבוצעה אי פעם?
זה הסיפור אנחנו עומדים לספר.
איך אפשר לדמיין את זה הילד הצעיר הזה עם הפנים לתינוק
יהיה יום אחד להיות אחראי לאימה מוחלטת שכזו?
בתחילה, הוא היה אמור להיות חיים חסרי ערך,
הקיום הכי אנונימי שאפשר.
הילד, שאחר כך להיקרא הפיהרר,
נולד במחוז הכפרי של לינץ, אוסטריה, באפריל 1889.
היה לו גיל התבגרות חסר אירועים.
בתור ילד צעיר,
הוא לא היה שונה מכל אחד מחבריו הצעירים,
אף אחד מהראשים בכיתה שלו
וגם לא ריקוד אמיתי.
המורה שלו ידע שהוא אינטליגנטי,
אבל הוא גם היה עצלן ובעיקר לא ממושמע במיוחד.
אדולף היטלר אולי לא התעניין בבית הספר,
אבל כן הייתה לו תשוקה.
הוא בילה את כל זמנו הפנוי בציור חדר השינה שלו.
זה היה זמן המעבר היחיד שלו.
ואכן, עד מהרה הציור הפך להרבה יותר מאשר תחביב ילדות בלבד.
היה לו כישרון טבעי,
כל משפחתו, אף אחד מהם הייתה השכלה כלשהי במונחים של אמנות
התלהב מהציורים שלו וצבעי המים שלו.
ובגיל הצעיר הזה, רק 11 או 12
הוא החליט שהוא יהפוך לצייר.
הקריאה האמנותית הזו לא עמדה עם אישור אוניברסלי בבית
כי אביו, אלואיס, כבר תכנן את עתידו של בנו.
אדולף היה, כמוהו, להפוך לעובד מדינה.
אביו חלם להפוך את אדולף לעובד מדינה
באימפריה האוסטרו-הונגרית,
ולפיכך אמר לו זה לא בא בחשבון.
אז נשמעו צעקות, היו דמעות ואולי אפילו מכות.
אביו היה אלים, שתה יותר מדי ואז היו לו התפרצויות כעס.
אבל כשהיה רק ​​בן 13,
אביו מת בפתאומיות של התקף לב.
אז הבין אדולף ששום דבר לא עומד בדרך דרכו שבחרה.
הוא יהפוך לאמן.
השנה הייתה 1907.
היטלר היה רק ​​בן 18.
הוא עזב את הבית ואת מחוז לינץ שלו בצפון אוסטריה.
המטרה שלו, הבירה וינה,
200 ק"מ משם.
בזמנו, העיר הייתה בירת תרבות אירופאית גדולה,
יריבה של פריז,
ומקום חיוני לאמנים ואינטלקטואלים
בתחילת המאה.
משוכנע בכישרונו,
היטלר האמין שהוא יכול סוף סוף לעשות את זה כאמן.
והדרך הטובה ביותר היה דרך האקדמיה לאמנויות יפות.
כדי לקבל קבלה למוסד זה,
התלמידים היו צריכים לקחת בחינה סלקטיבית ביותר.
אבל אדולף היטלר לא היה מודאג.
מבחינתו, לא היה צל של ספק.
מבחן הכניסה לא יהיה יותר מזה מאשר הפורמליות.
זה מישהו שהאמין בהבחנה טבעית,
בגאונות, ביכולת יוצאת דופן.
לאורך כל חייו של היטלר, וזה נכון לגבי הבחינה בבית הספר לאמנות,
הוא הפגין ביטחון עצמי חזק ואמיתי.
הוא היה משוכנע שהוא יצליח,
ולהתקבל לתוך האקדמיה לאמנויות יפות.
חתום אדולף היטלר.
הנה הקנבסים הוא צייר בזמנו.
בזמן שהם מפגינים כישרון מסוים, עבודה זהירה,
הם לא מקוריים במיוחד.
בכל מקרה, זו הייתה הדעה של האקדמיה לאמנויות יפות.
הפרופסור נחשב עבודתו לא מספקת, והוא נכשל.
כשהגיע פסק הדין של חבר המושבעים,
היטלר הרגיש כאילו הוא נדקר בגב.
לאדולף היטלר היה ברור לא עבד מספיק קשה,
הוא פשוט טייל פנימה, ללא חשש,
אבל הוא היה רק ​​מוכשר למדי בציור, לא יותר.
בספרו "מיין קאמפף", נכתב שנים מאוחר יותר,
הוא תיאר את היום הזה כאחד מהרגעים הגרועים בחייו.
"הייתי כל כך משוכנע בהצלחתי כי ההכרזה על הכישלון שלי
הגיע כמו בריח מן הכחול".
הוא לא ציפה לזה בכלל, והוא נמחץ.
אדולף היטלר לא קיבל את הכישלון הזה, במיוחד כשהיה משוכנע
שאם הוא נכשל זה לא היה בגלל חוסר כישרון,
אלא כי חבר המושבעים טעה.
הוא חש מתוסכל וכועס על המוסד.
הכישלון הזה הוביל את השנים האפלות ביותר בחייו של היטלר.
הוא נכנס לסחרור, ספירלה כלפי מטה.
זה פרק מעט ידוע בהיסטוריה שלו,
ובכל זאת זה היה בתקופה זו ששנאתו הקרבית לזולת
היה משתרש וגדל.
למרות שהוא קיבל סירוב מאת האקדמיה לאמנויות יפות,
אדולף היטלר החליט להישאר בווינה.
הוא בילה את ימיו מוסתר בחדרו בעליית הגג
בבניין הזה במרכז העיר.
לא היה לו חשק לעבוד
או כעובד מדינה או כשכיר איפשהו.
כל זה נראה פחות ממה שמגיע לו כי הוא ראה את עצמו
כאמן גדול.
הצעיר מיצה בהדרגה את כל חסכונותיו.
עד מהרה הוא היה חסר פרוטה בלי מספיק כסף אפילו לשלם את שכר הדירה שלו.
הוא נאלץ למצוא מקלט במקלטים ולפעמים גר ברחוב,
אפילו לישון על ספסלים ציבוריים כמה לילות.
היטלר היה בן 20 ונווד.
כדי להרוויח קצת כסף, הוא צייר נופים
שהוא מכר לתיירים.
הוא מכר את הקלפים הקטנים שלו, הציורים הקטנים שלו
בכל פעם שהוא יכול.
הוא לא אכל הרבה כי הם לא הביאו הרבה הכנסה.
קיומו היה שולי לחלוטין.
תקופה זו של חוסר בית יחזיק מעמד כמה שנים,
שנים שבהן היה היטלר בעוצמה מר כפי שהיה משוכנע
שאם הוא היה יורד כל כך נמוך, זה לא יכול היה להיות אשמתו.
מישהו או משהו אחר היה צריך להיות אחראי.
והיטלר זיהה את האויבים האלה שרצה לפגוע בו,
אלה שהוא האשים בכישלונו.
הם כבר עשו שעיר לעזאזל בזמנו.
בשנות ה-20,
באוסטריה, חלק מהעיתונות האשימה כל הבעיות בחברה
על קטגוריה אחת של אוכלוסייה,
את היהודים.
האנטישמיות הייתה גלויה וחד משמעי,
כפי שמודגם ב-"Deutches Volksblatt",
עיתון העם הגרמני
עם אחד ההדפסים הגדולים ביותר פועל בוינה.
במאמר זה, העיתון היומי דן
"ההשפלות הכלכליות שעליה אחראים היהודים".
משווים אותם למחלה זה הרס את החברה האוסטרית.
"האלמנט היהודי הוא גוף זר מזיק
שיש להסיר כדי שהמדינה והאנשים נשארים בריאים".
מאמר אחר פתח בערעור לקוראים גרמניים אנטישמיים.
באמצע הבחירות בוינה, היהודים הוצגו
בתור היריב שיש להכות.
"אסור לקהל הבוחרים הגרמני ללכת בעקבותיו סיסמת הבחירות של תכשיטנות".
היהודים נידונו, נדחו, בתור האנטי-לאומיים האולטימטיביים.
במילים אחרות, אנשים שאין להם לא בית ולא אח,
לא דת ולא חוק, ולפיכך מהווים איום.
היטלר קורא בקביעות העיתונות האנטישמית הזו
ופנה לקריאה קיצונית עוד יותר.
אחד האהובים עליו היה פרסום קטן מהימין הקיצוני,
"אוסטרה",
שהיה מפורש בגלוי בשנאתה ליהודים.
הוא איפיין בקפדנות ומאוים על ידי אביר גרמני.
רעיונות שהדהדו עם אדולף היטלר הצעיר.
העיתונות הזו סיפקה לו עם הסיבות לנפילתו.
באותו זמן, היטלר ראה את עצמו כמנודה חברתית.
ולקרוא את כל הספרות הזו, קורא את כל העיתונות הזו,
לראות שננקטו עמדות על ידי אנשים כמו היהודים,
שלא צריכה להיות להם הזכות.
זה עורר את הטינה החברתית שלו.
היטלר היה אז בן 24, וחייו היו כישלון.
אבל אירוע חיצוני ישנה הכל.
אירוע שישנה את גורלו.
מלחמת העולם הראשונה פרץ בקיץ 1914.
האימפריה האוסטרו-הונגרית וגרמניה נגד צרפת, אנגליה ורוסיה.
היטלר היה אוסטרי, אבל הצטרף לצד הגרמנים
כי זה היה העם הגרמני הוא רצה להגן.
ובקונפליקט הזה של אלימות שאין לתאר,
הוא ימצא משמעות חדשה לחייו.
בתצלום הזה, הוא עומד כמעט בלתי ניתן לזיהוי
ליד חבריו לדרגש, שפם ארוך על פניו הכחושות.
בתוך הצבא, הצעיר גילה סביבה תומכת.
זה היה כמעט גילוי עבורו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא בחור צעיר ללא משפחה.
במשך שבועות וחודשים, הוא מוצא מקום חדש להשתלב בו.
בפעם הראשונה מאז מות אמו,
להיטלר הצעיר יש שוב בית.
החייל היטלר היה שליח אחראי להעברת הודעות
בין עמדות הפיקוד מאחורי החזית.
והילד שרק היה אי פעם תלמיד בינוני וצייר כושל
הפך לחייל מודל, קנאי וצייתני.
בפעם הראשונה בחייו, אדולף היטלר אפילו זכה להכרה.
הצבא עיטר אותו עם צלב הברזל,
פרס צבאי גבוה.
זה יהיה אחד מההישגים הגאים ביותר בחייו.
וכשהפך לפיהרר שנים מאוחר יותר, הוא תמיד ילבש את זה.
זה היה משהו חשוב עבורו באופן אישי.
זו הייתה התעודה הראשונה שלו, ההבחנה הראשונה שלו.
הצעיר סוף סוף מצא את מקומו בצבא.
הבעיה היחידה הייתה זה ב-11 בנובמבר 1918,
גרמניה חתמה על שביתת הנשק.
המלחמה הסתיימה.
עבור אדולף היטלר, זו הייתה טרגדיה
כמו שזה אומר להתחיל מאפס כל פעם מחדש,
חזרה לחייו הקודמים, ללא פרוטה, ללא משפחה וללא בית.
לא היה לו רצון לעזוב את הצבא,
זה היה המקום היחיד איפה הוא הצליח לגור
קצת בנוחות מאז ילדותו,
מאז שעזב את ביתו.
אם הוא היה משוחרר, בסופו של דבר הוא יגווע ברעב,
לצייר ולנסות למכור אותם.
אז הוא ניסה הכל הוא יכול להישאר בצבא.
הצעיר יקבלו תמיכה חשובה
מאדם שלקח אותו תחת חסותו.
האיש הזה היה קארל מאייר.
כנראה שמעולם לא שמעת שמו או ראה את פניו,
אבל הוא ימלא תפקיד מכריע בחייו של אדולף היטלר.
הוא זה שאיפשר את הצעיר להניח את היסודות
למה שבקרוב להפוך לאידיאולוגיה הנאצית.
ניתן לזכות את קרל מאייר עם יצירת היטלר.
הוא שימש כמרכיב מעבר, אבן דרך שאפשרה לו
למצוא את היכולת זה יהפוך אותו לפיהרר, למדריך.
קרל מאייר היה איש חשוב בצבא.
הוא היה ראש הגדוד שלו שירותי מודיעין.
בתום המלחמה הוא עמד מול איום עולה בקרב חייליו.
חמושים מהשמאל הקיצוני היו בין החיילים חוזרים מהחזית,
ומאיר חששה שהרעיונות שלהם יתפשטו.
הנהגת הצבא הייתה מודאגת שהאנשים האלה
יוחזר לחיים האזרחיים,
רעיונות של שמאל, מנטליות של שמאל.
הם ראו איך הבולשביקים לקח את הצבא בהצלחה.
והם היו מודאגים שזה יכול לקרות בקלות בבית.
מאייר רצתה למנוע התנועות הקיצוניות הללו
מלזהם את הצבא בכל מחיר.
ובשביל זה, הוא היה זקוק לגברים אמינים ונאמנים
מי ישמור על הכבשה השחורה.
לכן הוא גייס את אדולף היטלר, שהיה מוכן לעשות הכל
להישאר בצבא.
הוא התחיל כמודיע נמוך שאמר למפקדו
אילו חיילים היו אמינים, או לא.
הוא גינה חברים, ובאותו הזמן
הוא כנראה הרגיש שהוא היה מאוד פטריוטי.
הוא יעזור לצבא לחסל את האלמנטים הלא נעימים שלו.
לחייל הצעיר היו תכונות אחרות שמאיר ראתה בו שימושי ביותר.
הוא היה פטריוט אלים והיתה לו מתנה שאין שניה לה.
הוא היה מישהו שדיבר כל הזמן,
עם בריחת שתן מילולית כמעט בלתי פוסקת;
בכל פעם שהוא יכול, הוא היה מציק לאנשים, נואם.
ואכן, הבינו מאייר והאחרים שיש לו מתנה,
שונה מאנשים אחרים, על דיבור בציבור,
ציבור רחב במיוחד.
להיטלר היה הכל להפוך לגיבור טוב,
אבל הוא חסר חינוך ותרבות.
אז מאייר שלחה אותו לאוניברסיטה של מינכן לקחת שיעורים.
כאן למד היטלר איך לבנות את תהליכי החשיבה שלו.
הוא לקח שיעורים בהיסטוריה ופוליטיקה.
הוא מצא כמה מההרצאות האלה מעניין במיוחד
כי באמפיתיאטרון האלה בזמנו,
חלק משיעורי הכלכלה התבססו על אנטישמיות רדיקלית.
הקפיטליזם הפיננסי נוצר לכאורה על ידי היהודים עם המטרה
של חיתוך כוחות הייצור של מדינות שונות.
זו הייתה התגלות עבור היטלר.
הוא אימץ את זה לגמרי בעודו מכופף אותו לאנטישמיות שלו,
אנטישמיות שהיתה מטורפת לגמרי, אובססיבי, קיצוני וחדש.
שנאה ליהודים הפך למרכיב המגדיר
של כל הפילוסופיה של היטלר.
הוא יבטא זאת באלימות ובגסות במכתב משנת 1919.
הנה המכתב הזה.
ארבעה עמודים בכתב ידו של היטלר עצמו ונשלח לחייל, אדולף גמליך,
בתגובה לבקשה לגבי השאלה היהודית.
זה מה שהיטלר כתב.
הוא קבע שהיהודים הם גזע זר,
אליו הוא השווה "שחפת רדיקלית של העמים".
בהמשך, הוא הצהיר שהוא תומך "אנטישמיות".
מבוסס על התבונה שחייבת להוביל למאבק משפטי שיטתי
וחיסול על זכויות היתר של היהודים".
המכתב מכיל אז איום בקושי מוסתר.
"המטרה הסופית חייבת להיות סילוקם הבלתי הפיך של היהודים".
זו ההתחלה של תיאוריה פוליטית אנטישמית
שכבר קידם בבירור את המטרה של סילוק אלים של היהודים
מהחברה הגרמנית.
פירושו היה להפריד את החיטה הגרמנית מהמוץ היהודי,
פיצול שני האלמנטים הללו ודחיפתם זה מזה;
יש כבר רעיון של גלות, להיפטר מהם.
היטלר היה רק ​​בן 30,
וזה היה המעשה הפוליטי הראשון שלו,
טקסט שהניח את היסודות על האנטישמיות המוחלטת שלו.
יכול להיות שהוא עדיין היה תת-ניצב בלבד
חולק את רעיונותיו בחוגים צבאיים, אבל היטלר לא היה מבזבז זמן
מפיץ את האידיאולוגיה שלו, הרבה מעבר לגבולות הצבא.
הכל היה משתנה במהלך משימה סודית.
התאריך היה ה-12 בספטמבר 1919, המקום, מינכן.
היטלר ישב ליד שולחן בבר במרכז העיר,
אבל הוא לא היה לקוח רגיל.
שירותי הביון הצבאיים הטיל עליו משימה
עם ריגול אחר קבוצת ימין קיצוני שהקים את המטה שלה כאן.
זה היה ה-DAP, מפלגת פועלים גרמנית קיצונית במיוחד
עם כ-50 חברים.
המשימה של אדולף היטלר דרש ממנו להישאר בסתר,
אך האירוע לא התפתח כמתוכנן.
נאמר משפט שהכעיס אותו.
בזמן שחברי המפלגה התלבטו, אחד מהם קידם את הרעיון
של בוואריה עצמאית שיתנתק מגרמניה.
כי היטלר עקץ מהמילים האלה, זה היה בלתי מתקבל על הדעת
והוא לא יכול לשבת בשקט.
הוא טיפס על השולחן, התחיל לדבר
ונשא נאום פנאטי לחלוטין
מוקיע את הבדלנות הבווארית.
היטלר הגן על גרמניה הגדולה עבורו הוא נלחם,
והוא היה כל כך נלהב, הפגין הרשעה כזו
שכל הקהל היה מרותק.
הוא מבין שיש לו כישרון שהוא לא ממש הבין את הכוח.
בבת אחת, אני יכול לדבר אומר שאנשים מקשיבים עכשיו
לכל מה שיש לי לומר.
ופתאום זה כמו גן עדן בשבילו.
הוא מוקף באנשים שחושבים שהוא גדול,
שמקבלים אותו ומי שמקשיבים לו.
באותו ערב של ה-12 בספטמבר 1999, סימן נקודת מפנה
בחייו של אדולף היטלר.
זה, במובן מסוים, באמת הרגע השני
שהקריירה הפוליטית של היטלר מתחילה.
אדולף היטלר מצא את דרכו.
הוא יהיה פוליטיקאי.
הוא הצטרף ל-DAP כחבר ה-55 בה.
הפעילים הצעירים לא התכוון לעצור שם.
שאיפתו הייתה לטפס לפסגה.
שנתיים לאחר מכן, ערב בפברואר 1921 במינכן.
הקרקס קרון, אחד מהעיר מקומות הבילוי הגדולים ביותר, היה עמוס.
ששת אלפים איש בא להקשיב לאדולף היטלר.
תוך מספר חודשים בלבד, המלשין הקטן מהבר
הפך להיות דובר הכוכב למסיבה.
שמו לבדו מילא מקומות, תומכים והסתם סקרנים
נמשכו לכישרונות הנואמים שלו והנאומים שלו בעד העבודה.
הוא הביע את ה הסבל של העם הגרמני
זעמם, כעסם, כאבם; וזה הדהד
עם הציבור באותה תקופה.
הוא הצליח לייצר התלהבות קולקטיבית עמוקה
כולל בין אנשים שהגיע במקור
מתוך כוונה להעליב אותו.
נאומיו של אדולף היטלר לא היו כמו כלום אי פעם נראה בעבר באותה תקופה.
בשנות ה-20,
ככה פוליטיקאים דיברו לציבור שלהם.
נימה אקדמית מטרידה, קול רועד.
ועכשיו נאום של אדולף היטלר.
זה היה חדש בזמנו, אף אחד אי פעם ראה אנשים מדברים בצורה כזו
בגרמניה באותן שנים.
היטלר דיבר בצורה סטקטוית וקטועה.
משפטים קצרים שהיו מכה קשה מאוד, לעתים קרובות מאוד גס,
מבחינת הסנטימנטים ומלא שנאה, מלא תוקפנות.
אבל הטון של השוטר הזה היה בעל משמעות ועומק
בזמנו.
היטלר הבין שהוא יכול להפוך להרבה יותר
מאשר הנואם עבור קבוצה פוליטית קטנה בבוואריה.
הוא יכול לעורר המונים.
הוא יכול למלא תפקיד פוליטי מוביל.
כחבר חיוני ב-DAP, הוא קיבל על עצמו את ההנהגה
של המפלגה הקטנה, והחל את משימתו העצומה
להפוך יום אחד למנהיג לאומי.
ולמה לא, מנהיג גרמניה כולה.
לטפס לגבהים של כוח בשנות ה-20, היטלר
להקים אולטרה אסטרטגיית תקשורת מודרנית.
בנוסף לכישרונותיו כדובר והרעיונות הקיצוניים שלו,
הוא גם פרס כלי כמה פוליטיקאים בתקופתו
השתמשו בכוחן של תמונות, החל מהמראה שלו.
כאן בתום המלחמה ב-1918, הוא עדיין נשא שפם רחב,
אחזקות מהמאה ה-19.
מספר חודשים לאחר מכן, הוא שינה את המראה שלו,
לקצץ את שפמו למברשת קטנה.
זה היה מראה מודרני לתקופה.
אני גם חושב שהיה הרצון שלו לשבור
המאה ה-19.
הוא היה צעיר מאוד,
והייתה השפעת האופנה
על הנוער של מינכן.
הדיוקנאות שלו כבר מראים התסרוקת החלקלקת שלו.
הוא ישנה את מראה השיער שלו, אלא בהמשך.
ולהבטיח שאף אחד לא ישכח את פניו לעשות רושם חזק
בשנות ה-20, היטלר עבד עם מומחה.
שמו היה היינריך הופמן.
הוא היה צלם מקצועי כמו גם נאצי מחויב.
אחד החברים הראשונים של המפלגה הקטנה של היטלר.
הוא הציע להיות הצלם הרשמי שלו,
והיטלר קיבל.
הוא נתן לעצמו להשתכנע שיש מה לעשות
ושהדימוי שלו יכול להיות מסוגנן.
היטלר למד כיצד להשתמש בצילום ככלי תקשורת
באולפן מינכן של היינריך הופמן
ב-50 Shelling Strasse.
הוא עבד על המחוות והתנוחות שלו מול המצלמה
כדי ללכוד טוב יותר את תשומת הלב, כדאי לשכנע את הציבור שלו.
הוא פיתח מחוות דרמטיות להכות את הרעיונות שלו,
עמדות תיאטרליות לתת לו סגנון מוכר מיד.
הוא לא היה רק ​​פוליטיקאי, הוא היה שחקן,
השקיע מאוד בתפקידו.
הטריק שלו היה לשאול מהתיאטרון.
הוא מעולם לא התאמן כשחקן., אבל בילה ערבים ארוכים בתיאטרון
והאופרה והוא העביר את זה לפוליטיקה.
היטלר שיחק את המתאגרף כשהוא רצה להיראות מתריס.
הוא הניף באגרופו כשרצה לאיים על אויביו.
הוא ניסה הכל.
הוא נהג להתאמן מול מראה, אבל עם תמונה
הוא יכול לקבל רעיון טוב יותר.
הוא שיכלל את הביצועים שלו.
והביצועים, הפיזיות הכל היה חלק מההשפעה שהוא הפעיל.
המטרה שלו הייתה גם להתבלט משאר הפוליטיקאים בתקופתו.
כך אחד הנשיאים
של הרפובליקה הגרמנית, פילדמרשל הינדנבורג, נאם בפומבי.
הוא קרא את נאומו מבלי לקחת את עיניו
מחוץ לדף הכתוב, ללא שום מחוות או הבעת רגש הקלה ביותר.
היטלר, לעומת זאת, היה בדיוק ההפך.
קמוץ אגרופים כדי להביע את כעסו.
אלא במקום לנאום על אחווה,
עלינו לפנות לאנשים, לאט לאט להתעלות מעל הדעות הקדומות שלהם,
לעזור, יותר ויותר.
האצבע שלו מפנה כלפי מטה לסמן את האויב
להיהרס.
הוא הדגיש כל רעיון עם מחוות מקוממות,
כאילו הוא דיבוק בדיבורו.
לא הנותן לעניים.
אבל אנחנו אומרים לעם הגרמני: עזור לעצמך!
עשיר או עני, כולם חייבים לעזור
כולם חייבים לחשוב שיש מישהו עני ממני.
וואני רוצה לעזור לבן הארץ הזה.
כל זה היה כל כך יעיל שהופמן יהפוך מאוחר יותר
תצלומים מסוימים לתוך שווה כרזות תעמולה אקספרסיביות.
מראה, דיקציה, יציבה.
היטלר לא השאיר דבר ליד המקרה, והוא גם יישם את הגישה הזו,
אשר נקרא כעת שיווק פוליטי למפלגתו.
היטלר חשב שהלוגו של DAP משעמם בהשוואה לאלו של יריביו.
כל המפלגות הגדולות באותה תקופה היו לו לוגו חד למראה,
שלושה חיצים לסוציאליסטים, השחור, הלבן והאדום
של דגל גרמניה עבור הימין הלאומי,
הפטיש והמגל לקומוניסט.
גם היטלר רצה סמל שימשוך את תשומת הלב של אנשים
ולהיות טוב יותר מיריביו, אז הוא התחיל לעבוד.
לילה אחד בשנת 1920, בבר ששימש כמטה שלו,
הוא אסף את מנהיגי ה-DAP.
כולם היו צריכים לתרום רעיונות עבור הלוגו העתידי של המפלגה.
נחקרו מספר סמלים; כוכב שמונה סניפים,
אחר עם שישה סניפים.
מעין צלב מעוגל ועוד כמה אחרים.
רעיונות זרמו וזו הייתה פגישה חשובה.
אכן, בתחתית המסמך הייתה הצהרה בכתב יד,
"הציור הקדוש של הגרמנים,
אחד מהרישומים האלה צריך לעורר אותנו לפעולה".
זה היה חתום אדולף היטלר.
בין הציורים השונים, היטלר שם את מראותיו
על זה שנקרא צלב קרס.
כדי להבין למה אנחנו צריכים לחקור המנטליות של הימין הקיצוני הגרמני
שסימן אותו כל כך חזק.
זה היה עולם ספוג במיתולוגיה גרמנית
של קרב דנטסק להישרדותו של גזע.
הגזע הארי זה כנראה היה מאוים
על ידי ציוויליזציות אחרות.
שלל ספרות אולטרה לאומנית ייחס סמל לעם הזה.
צלב קרס, הסמל של העליונות המשוערת
מהגזע הלבן הנורדי.
המטרה הייתה חזרה למקורות גרמניה,
מקורותיה של הציוויליזציה הנורדית.
עבור היטלר, עיצוב זה סימל העליונות של הגרמנים
על כל שאר האנשים, במיוחד היהודים.
"הצלב הזה מייצג את הרוח הארית, לא הרוח היהודית.
זה הסימן לקרב שלנו נגד המגפה העולמית".
היטלר רצה לעשות את הסמל הזה חזק ככל האפשר
למשוך חברים ממפלגות אחרות.
הוא כיוון לראשונה למפלגה הקומוניסטית, שהיה פופולרי ביותר בקרב עובדים.
לכן הוא אימץ את הצבע האדום מהדגל שלהם.
אבל הוא גם שם עין על יריביו בקצה הימני.
אז הוא ניכס לעצמו את הלבן של הדגל הקיסרי הגרמני.
וכך נוצר הסימן המסחרי של המפלגה הנאצית.
באותה צורה, היטלר שינה את שם המפלגה הקטנטנה שלו
במהלך להטיל רשת רחבה יותר.
מפלגת הפועלים הגרמנית הקטנה הפכה למפלגה הנציונל-סוציאליסטית
מקוצר לנאצי.
היטלר מנסה כל מה שהוא יכול לשכנע את חבריו
של מפלגת הפועלים הגרמנית איכשהו מפלגת הפועלים הגרמנית
לא ממש עובד.
משהו חסר, אלא הוא חושב מה שבאמת מרגש אנשים
מביא את רעיון הלאומיות והסוציאליזם ביחד.
שנה אחת בלבד לאחר הדריכה לפוליטיקה, היטלר יצר דימוי
זה היה מוכר בכל העולם, והמפלגה שלו, עם צלבי הקרס,
ניתן היה לזהות בקלות.
כל מה שנשאר היה אמור להיות מוכר יותר על ידי כל הגרמנים.
לעשות זאת, היטלר הפגין חוש חד לתיאטרליות.
הוא יצר את המיליציה האישית שלו, גברים קשוחים שהיו אחראים
על משיכת תשומת לב למפלגתו על הבמה הפוליטית
ועל הרשמת ההמונים.
הוא יצר עבורם חולצות חומות אחידות.
למעשה, הוא רק העתיק פוליטיקאי אחר
שכבר עשה את כל אלה.
המנהיג הפשיסטי האיטלקי מוסוליני, שתפס את השלטון ברומא
עם חיילי החולצות השחורות שלו.
אפילו שם המיליציה שלו נועד להרשים.
הוא קרא להם ה-SA, קיצור גרמני
עבור "מחלקת סער".
עם ה-SA, הפגישות של היטלר הפכו למפגני כוח.
היה לו את הכוח החצי-צבאי הזה לצעוד בצעד מושלם
עם משמעת שהותיר רושם עז.
ההפקה הייתה כל כך מרשימה שלמרות שהיה
רק ראש מפלגה קטנה, הוא נראה פוליטיקאי מוביל.
הוא אפילו הצליח לעלות לכותרות בעיתונים גרמניים
באמצעות שיטה פשוטה שעבד כמעט בכל פעם.
אַלִימוּת.
הוא השתמש בכל תואנה אפשרית.
ככל שהאלימות מרהיבה יותר, ככל שהעיתונות כתבה יותר על הנאצים.
כך דיווח העיתון נירנברג דיילי ג'ורנל ש"גברים חובשי צלבי קרס
תקף שלושה יהודים במכוניות".
בפעם אחרת, העיתונות הביעה דאגה על "אימת צלב הקרס".
במינכן, "17 צעירים נזרקו החוצה
של בית קפה ומוכה באלות ומקלות".
ה-SA הרחיק לכת עד כדי ביצוע פיגועים כמו זה "הרימון הושלך
בעיירה מנהיים", עיירה קטנה בבוואריה.
הפרסום היה החמצן של היטלר.
אתה יכול להבטיח מההתחלה שכאשר היטלר דיבר,
יהיו זיקוקים וזיקוקים מילוליים.
ולפעמים אז יהיו הקטטות והריבים האלה,
וְכֵן הָלְאָה.
ובכל דרך זה דאג שהוא נכנס לעיתונים.
אף לא שבוע אחד עבר בלי חדשות על הנאצים,
והעמדה האולטרה לאומנית של היטלר התפשט בכל גרמניה.
עד 1923, חברותו התרחב פי עשרה.
למפלגתו היו 55,000 חברים.
היטלר הרגיש חזק מתמיד, אז הוא החליט להשתמש ב-800 SA שלו
לארגן פוטש ולצעוד על הבירה ברלין.
ב-8 בנובמבר, בסביבות השעה 19:00. עם כמה מאות אנשים חמושים,
הוא לקח חברים בני ערובה של ישיבת הממשלה
באודיטוריום גדול במינכן.
הוא רצה לתפוס את השלטון בכוח.
היטלר פרץ פנימה פתאום, ואחריו ה-SA שלו
והוא ירה ירייה בתקרה.
לאחר מכן הוא פסע אל הפודיום
והתחיל לצעוק כי המהפכה הלאומית
פרץ החוצה.
דרש היטלר שהשרים בישיבה
הצטרף אליו כדי להקים דיקטטורה ולצעוד על ברלין.
אבל הפוטשיסטים שלו העריכו יתר על המידה את כוחם.
הצבא והמשטרה מתנגדים להם היו מאורגנים יותר וחמושים יותר.
קרבות השתוללו ברחובות במשך יומיים, אבל הנאצים לא היו מתאימים.
ניסיון הפוטש נמחץ.
היטלר נעצר, הואשם בבגידה כבדה ונידון.
נראה היה שהעלייה שלו נקטעה, אלא רק במראה החיצוני.
הוא נשאר משוכנע שבקרוב הוא יוביל את גרמניה.
הוא כבר חשב על אסטרטגיה חדשה.
התכונה המגדירה שלו הייתה אמונתו הבלתי מעורערת
בגורלו הפוליטי הרבה מעבר לכל מה שאפשר להעלות על הדעת.
באפריל 1924,
בכלא לנדסברג, לחיצה של מכונת כתיבה
ניתן היה לשמוע מגיע מתא במפלס העליון.
לאדולף היטלר היה חברו לתא הקליד עשרות עמודים.
הוא התחיל בפרויקט שהחדיר בו אנרגיה חדשה.
הוא היה כותב ספר מסכם את הפילוסופיה הפוליטית שלו
ויקרא לזה "מיין קאמפף" או "המאבק שלי".
"מיין קאמפף" היה המבנה הבסיסי של מצע פוליטי.
היטלר שאף להיות הדובר לכל החיילים לשעבר,
מכאן הכותרת "המאבק שלי".
הוא יכול היה לקרוא לזה "המאבק שלנו", אבל ברור שהוא התכוון להפגין
שהוא האחד שהיה מוכן ללכת עד הסוף,
שייקח על עצמו כל מה שצריך להילחם למען גרמניה.
אם כי מאחורי סורג ובריח, היטלר מעולם לא ויתר על מסע הכוח שלו.
הוא רק שינה את האסטרטגיה שלו כמו ההפיכה הכושלת שלו
נתן לו הפסקה למחשבה.
בשלב זה, הוא רצה להפוך למנהיג מבחינה חוקית
בתהליך ההצבעה.
הוא רצה לנצח בבחירות.
המטרה של היטלר עם "מיין קאמפף" היה לזכות בהכרה בעצמו
בתור המנהיג הבלתי מעורער של תנועת הימין הלאומני.
ספר גדול, חיבור פוליטי המונה למעלה מ-600 עמודים
אלא חיבור מפלצתי בו הרחיב
האידיאולוגיה האולטרה לאומנית שלו, התיאוריות הגזעניות
שהוא שם יחד מאז שנות ה-20.
הוא הדגיש במיוחד העליונות לכאורה
של הארים על היהודים, מאשים את האחרון בכולם
על אסונותיה של גרמניה.
הוא השווה את הדת היהודית למחלת מין, לעגבת.
"השפעת קיומו דומה גם לזה של טפילים,
שבו הוא מופיע האנשים המארחים למות במוקדם או במאוחר".
היטלר היה מפורש ב"מיין קאמפף" על הרעיון שלו
כי השטח נשלטת על ידי גרמניה חייבת להיות
טריטוריה ללא יהודים.
היטלר גם הבטיח גרמניה שתלטנית
המודל שלו היה האימפריה הגרמנית הגדולה, זו שלפני מלחמת העולם הראשונה,
כיסה חלק גדול מאירופה.
"המטרה שלנו: להבטיח את האומה הגרמנית השטח
לה הוא זכאי עלי אדמות".
והשטח הזה היה עצום כפי שהיטלר רצה בכל המדינות
שהיו בו אנשים ממוצא גרמני; אוסטריה, הונגריה,
צ'כוסלובקיה ופולין.
ובשם העליונות של הגזע הארי,
הוא אפילו שם את עיניו לרוסיה.
הרעיון היה להסביר למה הוא נלחם
והספר הסתיים בחזון של מלחמה חדשה לכיבוש המרחב החיוני הזה,
ומנקודת מבט זו, לשדר הבנה
שהקרב הנוכחי הייתה רק הכנה
למלחמה שתבוא.
הפילוסופיה הפוליטית שלו הייתה מוכנה.
ספרו ישמש כבסיס למערכות הבחירות הקרובות.
ברגע שהוא שוחרר, היטלר יחדש את כיבוש גרמניה.
הפעם, הוא יהיה בלתי ניתן לעצירה.
ב-20 בדצמבר 1924,
היטלר יצא מהכלא.
כדי לזכות בשלטון דרך הקלפי, הוא רצה לעשות קמפיין
בכל הארץ, לשכנע את כולם להצביע עבורו.
אבל כדי לעשות זאת, הוא היה צריך הרבה כסף והמפלגה שלו נשברה.
הם היו עניים מאוד.
אחד מסגניו נהג לומר לעתים קרובות שכאשר רצו לקדם נאום
נועד לשנות את העולם,
הם אפילו לא יכלו לקנות דבק עבור הפוסטרים.
היטלר היה חייב למצוא כסף, הרבה כסף.
והייתה רק דרך אחת שהוא יכול לעשות זאת, לרכוש תמיכה
מהגרמנים העשירים ביותר.
בתחילת שנות ה-30, היו כמה מאוד
אנשי עסקים עשירים בגרמניה, במיוחד הטייקונים של תעשיית הפלדה.
בעלי מפעלי פחם ופלדה.
הבעיה הייתה שלקפטנים האלה בתעשייה, היטלר נשאר קיצוני,
אדם שהיה ברור לא מרגיע לעסקים.
ה-2 בנובמבר 1927, ב- Thierschstrasse במינכן,
היטלר גר כאן במספר 41.
ביום זה הייתה לו פגישה עם אחד הראשונים שלו
והתומכים הנאמנים ביותר, הרמן גרינג.
גרינג היה כוכב מעוטר מאוד של מלחמת העולם הראשונה,
טייס קרב פופולרי מאוד בגרמניה, וגם נאצי מחויב.
אבל מעל הכל גרינג היה מחובר היטב.
בהסתמך על התהילה שלו, הוא היה מסוגל להיכנס לעסקים
לאחר המלחמה ולעתים קרובות התרועע עם אנשי עסקים גרמנים מובילים.
לכן היטלר שלח אותו
לרכוש את תמיכתם.
גרינג התכונן טיעונים מוצקים
לסחוט כסף מהגברים האלה.
הוא הבטיח חוזים מדהימים עם ממשלתו העתידית של היטלר,
מייצג מיליוני מארקים עבור המפעלים שלהם
והזמנות בתפוסה מלאה.
הוא צייר על "מיין קאמפף" של היטלר. שכתב אותו מחדש בשחור-לבן
זה לבנות הרייך הגרמני הגדול,
את העדיפות יהיה לחמש את המדינה מחדש.
"אנחנו רוצים לשחזר את הנשק שלנו", הוא כתב.
וגרינג ידע להתעקש.
הראשון שהצטרף למפלגה שלנו לא יישכח
ויהיו בהיצע חוזי ענק
כי גרמניה תתחמש מחדש וכו'.
מהרו, לא יהיה מספיק לכולם.
מתפתה מהלקוח הפוטנציאלי של חוזים גדולים,
אנשי עסקים מסוימים, כמה מהעשירים ביותר,
לתת לעצמם להשתכנע.
פריץ תיסן, למשל, תעשיין הפלדה
נפל בקסמו של גרינג, למרות שעשה שוב ושוב
דחה את היטלר עד לאותה נקודה.
תיסן שם את כספו על חשיבה של גרינג שכל אחד יוכל לא לסמוך על מפלגתו,
אבל אם גרינג עצמו היה מעוניין, זה היה בטוח לשים כסף.
תיסן ימלא תפקיד מכריע בעליית המפלגה הנאצית.
הוא פתח את פנקס הצ'קים שלו בנדיבות בתקופה שבה היטלר היה הכי צריך את זה.
מצאנו מסמך שממקם אותו בספטמבר 1945,
במהלך בחינה בניצוחו של האמריקאים.
תיסן מודה שהוא תמך כלכלית
הנאצים על ידי תרומה לרכישה של מטה המפלגה
בשנת 1927, הבית החום.
חלפו הימים בחדרים האחוריים של הברים.
להיטלר היה סוף סוף בניין מרשים, אחוזה פרטית נוחה
עם חדרים מלאי אור.
ולמעלה, המשרד הפרטי שלו.
תיסן אכן היה נדיב.
"אני צריך לשלם על זה בעצמי, אולי 200,000
ל-280,000 מארק", אמר.
תיסן לא עצר שם.
הוא הודה ששילם 20,000 מארק בשנה לנאצים
החל משנת 1932 לכיסוי הוצאות תפעול.
"נתתי לו סכום די יפה, משהו כמו 20,000 מארק.
זו הפכה לתרומה שנתית".
תודה לגרינג, אדולף היטלר היה לו תקציב נוח
ויכול היה לממן הבחירות הכי מגלומניות
נראה אי פעם בגרמניה.
הוא ארגן את התכנסויות הגברים בעיירה הקטנה נירנברג.
הוא גם ערך סיור בכל גרמניה,
ונסע רק במטוס.
זה נתן לו יתרון משמעותי כי הוא יכול היה להחזיק מעמד
לשלוש פגישות ביום בעוד יריביו יכלו לנהל רק אחד.
הוא היה הפוליטיקאי הראשון שעשה את זה, שבעצם יצר סוג של הילה
של נוכחות בכל מקום סביב אישיותו; הוא נראה כמעט קסום,
עם יכולת להיות בכל מקום בגרמניה בכל רגע.
המנהיג הנאצי אפילו כרזות תעמולה מודפסות
עם סיסמה בומבסטית, "היטלר שולט בגרמניה".
לפגישות שלו הייתה השפעה גוברת, יותר ויותר אנשים השתתפו.
עליית המפלגה הנאצית נראה שאי אפשר לעמוד בפניו.
וההקשר היה יותר ויותר נוח לכך.
בשנת 1929, השפל הגדול פגע בגרמניה.
זה היה משבר כלכלי חסר תקדים.
האבטלה הגיעה לרמות שיא.
האינפלציה זינקה.
המדינה הייתה על סף אסון.
עבור מספר הולך וגדל של גרמנים, היטלר החל להציע תקווה,
אלטרנטיבה למסיבות הישנות המסורתיות,
שלא היה מסוגל להחיות את המדינה.
הצבתי לעצמי מטרה אחת:
לחסל כ-30 המפלגות הפוליטיות.
אבל למה אנשים האמינו לו, מה עשה אותו שונה
מפוליטיקאי מסורתי?
כי הם לא האמינו לאחרים.
הוא היה קשה, הוא היה בכלא ונדחה,
והוא נראה אותנטי ודיבר אמת.
סיסמה בלב פגישותיו יגיע ללבם של הבוחרים הגרמנים.
"גרמניה, תתעוררי".
הייתה הפקה שלמה סביב תחיית גרמניה.
זה מה שהיה צריך לסמל.
בכל פעם, בתחילת שנות ה-30,
זה היה אחד מהקמפיין סיסמאות, "גרמניה, תתעוררי".
עם האסטרטגיה הזו, המפלגה הנאצית מבקיעת עבר דרך הגג,
בחירות אחרי בחירות.
ואילו הוא סיים עם שלושה אחוזים מהקולות בסוף שנות ה-20.
תוך כמה שנים הוא הרוויח 18 אחוז, יותר מ-33 אחוז מהקולות.
זה הפך להיות המפלגה המובילה בגרמניה.
ב-30 בינואר 1933, היטלר השיג את מטרתו.
הוא מונה לראש הממשלה.
בעוד 10 שנים, המעצבן הבווארי הקטן
הפך להיות הכי הרבה איש חזק בגרמניה.