Der er 150.000 mennesker,
bragt hertil gennem den rene vilje af en enkelt mand.
Sammen under et enkelt banner.
Forenet ved samme hilsen.
Klar til at følge ham selv i krig,
ind i vanvid,
deres guide,
deres Führer.
Få navne giver så stærkt genklang i samtidshistorien
som Adolf Hitlers.
Få mænd forbliver tilknyttet med sådan en følelse af rædsel
og had i vores kollektive hukommelse.
Vores ønske og vores vilje er for dette rige at vare tusind år.
Vi kan være glade pga den fremtid tilhører os helt og holdent.
Hils sejren!
Hans nationalistiske og fanatiske taler galvaniseret et helt folk,
kaster dem ud i den mest dødelige konflikt af det 20. århundrede:
anden verdenskrig.
Fem års krig.
Mere end 60 millioner døde.
Hele verden blev forvandlet.
Og katastrofen prægede generationer.
Halvfjerds år efter hans død, nazilederens historie
indeholder stadig gråzoner.
Hvordan gjorde en mand, der kom fra ingen steder nå magtens højdepunkt
og begå de mest grufulde krigsforbrydelser og de værste forbrydelser
mod menneskeheden nogensinde begået?
Dette er historien vi er ved at fortælle.
Hvordan er det muligt at forestille sig det denne unge-baby-ansigt dreng
vil en dag være ansvarlig for sådan en fuldstændig rædsel?
I første omgang var det meningen, at han skulle have et umærkeligt liv,
den mest mulige anonyme tilværelse.
Drengen, som senere skulle kaldes Führer,
blev født i landdistriktet i Linz, Østrig, i april 1889.
Han havde en begivenhedsløs ungdomsår.
Som en ung dreng,
han var ikke anderledes fra nogen af ​​hans unge venner,
hverken i toppen af ​​sin klasse
heller ikke en egentlig dans.
Hans lærer vidste, at han var intelligent,
men han var også doven og frem for alt ekstremt udisciplineret.
Adolf Hitler kan have været uinteresseret i skolen,
men han havde en passion.
Han brugte al sin fritid i hans soveværelse tegning.
Det var hans eneste gang.
Faktisk blev tegning hurtigt langt mere end blot en barndomshobby.
Han havde et naturligt talent,
hele hans familie, ingen af ​​dem havde nogen uddannelse i form af kunst
begejstrede for hans tegninger og hans akvareller.
Og i den unge alder, kun 11 eller 12
besluttede han at han ville blive maler.
Dette kunstneriske kald opfyldte ikke med universel godkendelse derhjemme
fordi hans far, Alois, havde allerede planlagt sin søns fremtid.
Adolf ville ligesom ham, blive embedsmand.
Hans far drømte at gøre Adolf til embedsmand
i det østrig-ungarske imperium,
og derfor fortalte ham det var udelukket.
Og så blev der råbt, der var tårer og måske endda slag.
Hans far var voldelig, drak for meget og fik så vredesudbrud.
Men da han kun var 13,
hans far døde pludseligt af et hjerteanfald.
Adolf indså da, at intet stod i vejen for sin valgte vej.
Han ville blive kunstner.
Året var 1907.
Hitler var kun 18 år gammel.
Han forlod hjemmet og sin provins Linz i det nordlige Østrig.
Hans mål, hovedstaden Wien,
200 kilometer væk.
Dengang var byen en stor europæisk kulturhovedstad,
en rival af Paris,
og et vigtigt sted for kunstnere og intellektuelle
ved århundredeskiftet.
Overbevist om sit talent,
Hitler troede, at han endelig kunne lave det som kunstner.
Og den bedste måde var via Kunstakademiet.
For at få optagelse på denne institution,
studerende skulle tage en yderst selektiv eksamen.
Men Adolf Hitler var ikke bekymret.
For ham var der ikke en skygge af tvivl.
Optagelsesprøven ville ikke være mere end formaliteten.
Dette er en, der troede i naturlig forskel,
i genialitet, i enestående evne.
Gennem hele Hitlers liv, og det gælder kunstskoleeksamenen,
demonstrerede han en stærk og ægte selvtillid.
Han var overbevist om, at han ville lykkes,
og blive accepteret ind på Kunstakademiet.
Signeret Adolf Hitler.
Her er lærrederne han malede dengang.
Mens de viser et vist talent, omhyggeligt arbejde,
de er ikke specielt originale.
Det var i hvert fald opfattelsen af Kunstakademiet.
Professoren overvejede hans arbejde utilstrækkeligt, og han fejlede.
Da juryens dom kom,
Hitler følte det som om han var blevet stukket i ryggen.
Adolf Hitler havde klart ikke arbejdet hårdt nok,
han spadserede bare ind, ubekymret,
men han var kun ret talentfuld ved at tegne, intet mere.
I sin bog "Mein Kampf", skrevet år senere,
han beskrev denne dag som én af de værste øjeblikke i hans liv.
"Jeg var så overbevist om min succes at meddelelsen om min fiasko
kom som et lyn fra klar himmel”.
Det havde han slet ikke forventet, og han blev knust.
Adolf Hitler accepterede ikke denne fiasko, især da han var overbevist
at hvis han fejlede det var ikke på grund af mangel på talent,
men fordi juryen tog fejl.
Han følte sig frustreret og vred på institutionen.
Denne fiasko indvarslede de mørkeste år i Hitlers liv.
Han gik i spidsen, en nedadgående spiral.
Dette er en lidt kendt episode i hans historie,
og alligevel var det i denne periode at hans viscerale had til andre
ville slå rod og vokse.
Selvom han fik afslag af Kunstakademiet,
Adolf Hitler besluttede at blive i Wien.
Han brugte sine dage gemt væk på sit loftsværelse
i denne bygning i byens centrum.
Han havde ikke lyst til at arbejde
enten som embedsmand eller som ansat et sted.
Alt dette virkede mindre end hvad han fortjente fordi han så sig selv
som en stor kunstner.
Den unge mand efterhånden brugte alle sine opsparinger.
Snart var han pengeløs uden penge nok selv at betale sin husleje.
Han blev tvunget til at søge tilflugt i krisecentre og nogle gange boede på gaden,
selv sover på offentlige bænke nogle nætter.
Hitler var 20 år gammel og en vagrant.
For at tjene lidt penge, han malede landskaber
som han solgte til turister.
Han solgte sine små kort, hans små malerier
når han kunne.
Han spiste ikke ret meget fordi de ikke indbragte mange indtægter.
Hans eksistens var totalt marginal.
Denne periode med hjemløshed vil vare flere år,
år, hvor Hitler var intenst bitter som han var overbevist
at hvis han var faldet så lavt, det kunne ikke have været hans skyld.
Nogen eller noget andet skulle være ansvarlig.
Og Hitler havde identificeret disse fjender som ville såre ham,
dem han gav skylden for sin fiasko.
De har allerede lavet syndebukke dengang.
I 1920'erne,
i Østrig gav noget af pressen skylden alle problemer i samfundet
på en enkelt kategori af befolkningen,
jøderne.
Antisemitismen var åben og utvetydigt,
som illustreret i "Deutches Volksblatt",
den tyske folkeavis
med et af de største print kører i Wien.
I denne artikel, dagbladet omtaler
"de økonomiske nedbrydninger som jøderne er ansvarlige for".
De sammenlignes med en sygdom det var ved at rådne det østrigske samfund.
"Det jødiske element er et skadeligt fremmedlegeme
der skal fjernes, så staten og folket forbliver ved godt helbred."
En anden artikel lancerede en appel til antisemitiske tyske læsere.
Midt under valget i Wien, jøderne blev portrætteret
som modstanderen at slå.
”De tyske vælgere må ikke følge med valgsloganet om smykker".
Jøderne blev fordømt, afvist, som de ultimative anti-nationale.
Med andre ord, mennesker, der hverken har hjem eller ildsted,
hverken religion eller lov, og som derfor udgør en trussel.
Hitler læste jævnligt denne antisemitiske presse
og vendte sig til endnu mere radikal læsning.
En af hans favoritter var en lille yderst højre publikation,
"Ostara",
hvilket var åbenlyst eksplicit i sit had til jøder.
Han karakteriserede nøje og truet af en tysk ridder.
Ideer, der gav genlyd med den unge Adolf Hitler.
Denne presse gav ham med årsagerne til hans fald.
På det tidspunkt så Hitler sig selv som socialt udstødt.
Og læser al denne litteratur, læser hele denne presse,
at se, at der blev taget stilling af mennesker som jøder,
som ikke burde have ret til dem.
Dette gav næring til hans sociale vrede.
Hitler var 24 på det tidspunkt, og hans liv var en fiasko.
Men en udefrakommende begivenhed ville ændre alt.
En begivenhed, der ville forvandle hans skæbne.
Første Verdenskrig brød ud i løbet af sommeren 1914.
Det østrig-ungarske rige og Tyskland mod Frankrig, England og Rusland.
Hitler var østriger, men sluttede sig til tyskernes side
fordi det var det tyske folk han ville forsvare.
Og i denne konflikt af usigelig vold,
han ville finde en ny mening med sit liv.
På dette fotografi, han står næsten uigenkendelig
ved siden af ​​sine køjekammerater, et langt overskæg hen over hans magre ansigt.
Inden for hæren, den unge mand opdagede et støttende miljø.
Dette var næsten en åbenbaring for ham.
I begyndelsen af ​​første verdenskrig, han er en ung mand uden familie.
I løbet af uger og måneder, han finder et nyt sted at passe ind.
For første gang siden sin mors død,
unge Hitler har igen et hjem.
Soldat Hitler var en ansvarlig kurer til at levere beskeder
mellem kommandoposterne bag fronten.
Og drengen, der kun havde været det en middelmådig elev og en mislykket maler
blev en modelsoldat, nidkær og lydig.
For første gang i sit liv, Adolf Hitler fik endda anerkendelse.
Hæren dekorerede ham med jernkorset,
en høj militærpris.
Dette ville være en af hans livs stolteste præstationer.
Og da han blev Führer år senere, han ville altid have det på.
Dette var noget vigtigt for ham personligt.
Det var hans første diplom, hans første udmærkelse.
Den unge mand havde endelig fundet sin plads i hæren.
Det eneste problem var det den 11. november 1918,
Tyskland underskrev våbenhvilen.
Krigen var forbi.
For Adolf Hitler var dette en tragedie
som det betød at starte fra bunden igen,
en tilbagevenden til sit tidligere liv, uden penge, uden familie og uden hjem.
Han havde intet ønske om at forlade hæren,
dette var det eneste sted hvor han havde kunnet bo
noget behageligt siden sin barndom,
siden han havde forladt sit hjem.
Hvis han blev demobiliseret, han ville ende med at sulte,
male og forsøge at sælge dem.
Så han prøvede alt han kunne blive i hæren.
Den unge mand ville modtage værdifuld støtte
fra en mand, der tog ham under sine vinger.
Denne mand var Karl Mayr.
Du har sikkert aldrig hørt hans navn eller set hans ansigt,
men han ville spille en afgørende rolle i Adolf Hitlers liv.
Det var ham, der gjorde den unge mand i stand at lægge fundamentet
for hvad der snart ville blive den nazistiske ideologi.
Karl Mayr kan krediteres med at skabe Hitler.
Han fungerede som et overgangselement, en trædesten, der gjorde ham i stand
at finde evnen det ville gøre ham til føreren, guiden.
Karl Mayr var en vigtig mand i hæren.
Han var chef for sit regiment efterretningstjenester.
I slutningen af ​​krigen stod han over for en stigende trussel blandt hans tropper.
militante yderst til venstre var blandt soldaterne vender tilbage fra fronten,
og Mayr frygtede at deres ideer ville brede sig.
Hærens ledelse var bekymret at disse mennesker
ville blive taget tilbage til det civile liv,
venstrefløjsideer, venstrefløjsmentaliteter.
De havde set, hvordan bolsjevikkerne havde med held taget hæren.
Og de var bekymrede at dette sagtens kunne ske derhjemme.
Mayr ville forebygge disse ekstremistiske bevægelser
fra at forurene hæren for enhver pris.
Og for dette, han havde brug for pålidelige, loyale mænd
som ville holde vagt over det sorte får.
Han rekrutterede derfor Adolf Hitler, som var villig til at gøre hvad som helst
at forblive i hæren.
Han begyndte som en ringe informant som fortalte sin kommandant
hvilke soldater der var troværdige eller ej.
Han fordømte venner, og på samme tid
følte han sikkert at han var meget patriotisk.
Han ville hjælpe hæren fjerne dets ubehagelige elementer.
Den unge soldat havde andre egenskaber som Mayr betragtede som yderst nyttig.
Han var en virulent patriot og havde en uovertruffen gave af gab.
Han var en, der talte hele tiden,
med en quasi-non-stop verbal inkontinens;
når han kunne, han ville haranere folk, holder taler.
Og faktisk indså Mayr og de andre at han havde en gave,
anderledes end andre mennesker, for at tale offentligt,
især en bred offentlighed.
Hitler havde alt at blive en god hovedperson,
men han manglede uddannelse og kultur.
Så Mayr sendte ham til universitetet af München for at tage undervisning.
Det var her, Hitler lærte hvordan man strukturerer sine tankeprocesser.
Han tog klasser i historie og politik.
Han fandt nogle af disse foredrag særligt interessant
fordi i disse amfiteatre på det tidspunkt,
nogle af økonomiklasserne var baseret på en radikal antisemitisme.
Finansiel kapitalisme blev angiveligt skabt af jøderne med målet
at udskære produktivkræfterne af forskellige lande.
Dette var en åbenbaring for Hitler.
Han overtog det fuldstændigt mens han bøjer det til sin egen antisemitisme,
en antisemitisme, der var fuldstændig gal, obsessionelle, radikale og nye.
Had til jøder blev det afgørende element
af hele Hitlers filosofi.
Han ville udtrykke det voldsomt og groft i et brev fra 1919.
Her er dette brev.
Fire sider håndskrevet af Hitler selv og sendt til en soldat, Adolf Gemlich,
som svar på en anmodning om jødespørgsmålet.
Dette er hvad Hitler skrev.
Han udtalte, at jøderne er en fremmed race,
som han sammenlignede med "en radikal tuberkulose af nationerne".
Længere fremme erklærede han, at han støttede en "antisemitisme
baseret på fornuft, der skal lede til systematisk juridisk bekæmpelse
og eliminering om jødernes privilegier".
Brevet indeholder så en knap tilsløret trussel.
"Det endelige mål må være den uigenkaldelige fjernelse af jøderne".
Dette er begyndelsen af en antisemitisk politisk teori
som allerede klart fremmede målet med voldelig fjernelse af jøderne
fra det tyske samfund.
Hans betød at adskille den tyske hvede fra de jødiske avner,
at dele disse to elementer og skubbe dem fra hinanden;
der er allerede tanken om eksil, at slippe af med dem.
Hitler var kun 30 år gammel,
og dette var hans første politiske handling,
en tekst, der lagde grunden for hans absolutte antisemitisme.
Det kan han stadig have været en ren underofficer
deler sine ideer i militære kredse, men Hitler ville ikke spilde nogen tid
sprede sin ideologi, langt ud over hærens grænser.
Alt ville skifte under en hemmelig mission.
Datoen var den 12. september 1919, stedet, München.
Hitler sad ved et bord i en bar i centrum,
men han var ikke nogen almindelig kunde.
De militære efterretningstjenester havde pålagt ham
med at spionere på en ekstrem højrefløjsgruppe der havde indrettet sit hovedkvarter her.
Dette var DAP, et ultraradikalt tysk arbejderparti
med omkring 50 medlemmer.
Adolf Hitlers mission krævede, at han forbliver inkognito,
men begivenheden forløb ikke som planlagt.
En sætning blev udtalt det gjorde ham rasende.
Mens partimedlemmerne diskuterede, en af ​​dem promoverede ideen
af et selvstændigt Bayern som ville løsrive sig fra Tyskland.
For Hitler blev ramt af disse ord, dette var utænkeligt
og han kunne ikke sidde stille.
Han klatrede op på bordet, begyndte at tale
og holdt en aldeles fanatisk tale
fordømmer bayersk separatisme.
Hitler forsvarede Stortyskland som han havde kæmpet for,
og han var så inderlig, udviste en sådan overbevisning
at hele publikum var betaget.
Han indser, at han har et talent som han ikke rigtig havde indset styrken.
På én gang kan jeg tale betyder, at folk lytter nu
til alt hvad jeg har at sige.
Og pludselig er det som paradis for ham.
Han er omgivet af mennesker der synes han er fantastisk,
som accepterer ham og som lytter til ham.
Den aften den 12. september 1999, markerede et vendepunkt
i Adolf Hitlers liv.
Dette er på en måde virkelig det andet øjeblik
at Hitlers politiske karriere starter.
Adolf Hitler havde fundet sin vej.
Han ville være politiker.
Han sluttede sig til DAP som dets 55. medlem.
De unge aktivister havde ikke til hensigt at stoppe der.
Hans ambition var at klatre helt til tops.
To år senere, en aften i februar 1921 i München.
Cirkus Krone, en af ​​byens største underholdningssteder, var propfyldt.
Seks tusinde mennesker var kommet for at lytte til Adolf Hitler.
På få måneder, den lille meddeler fra baren
var blevet stjernetalsmanden for festen.
Alene hans navn fyldte spillesteder, tilhængere og de blot nysgerrige
blev tiltrukket af hans oratoriske talenter og hans pro-labour-taler.
Han gav udtryk for det tyske folks lidelse
deres vrede, deres vrede, deres smerte; og dette gav genlyd
med offentligheden på det tidspunkt.
Han formåede at generere dyb kollektiv entusiasme
også blandt mennesker som oprindeligt var kommet
med den hensigt at hærge ham.
Adolf Hitlers taler lignede ingenting nogensinde set før på det tidspunkt.
I 1920'erne,
sådan er politikerne talte til deres offentlighed.
En hæsblæsende akademisk tone, en skælvende stemme.
Og nu en tale af Adolf Hitler.
Det var nyt på det tidspunkt, ingen nogensinde havde set folk tale på denne måde
i Tyskland i de år.
Hitler talte på en staccato, hakkende måde.
Korte sætninger som var meget hårdtslående, meget råt ofte,
i forhold til følelserne og fuld af had, fuld af aggression.
Men tonen i denne politibetjent havde mening og dybde
dengang.
Hitler indså at han kunne blive langt mere
end taleren for en lille politisk gruppe i Bayern.
Han kunne opildne folkemængderne.
Han kunne spille en ledende politisk rolle.
Som et væsentligt medlem af DAP, han påtog sig ledelsen
af det lille parti, og begyndte sin enorme mission
for en dag at blive national leder.
Og hvorfor ikke, leder af hele Tyskland.
At klatre til magtens højder i 1920'erne, Hitler
opsætte en ultra moderne kommunikationsstrategi.
Ud over sine talenter som foredragsholder og hans ekstreme ideer,
han indsatte også et værktøj at få politikere på sin tid
brugte, kraften i billeder, begyndende med sit eget udseende.
Her i slutningen af ​​krigen i 1918, han havde stadig et bredt overskæg,
en tilbageholdelse fra det 19. århundrede.
Flere måneder senere, han ændrede sit udseende,
trimmer sit overskæg til en lille børste.
Det var et moderne udseende for tiden.
Jeg tror også, der var hans ønske at bryde med
det 19. århundrede.
Han var meget ung,
og der var indflydelse fra mode
om Münchens ungdom.
Hans portrætter viser allerede hans glatte frisure.
Han ville ændre sit hårudseende, men senere.
Og for at sikre, at ingen glemte hans ansigt at gøre et stærkt indtryk
i 1920'erne, Hitler arbejdet med en specialist.
Han hed Heinrich Hoffman.
Han var professionel fotograf samt en engageret nazist.
Et af de allerførste medlemmer af Hitlers lille parti.
Han tilbød at blive hans officielle fotograf,
og Hitler accepterede.
Han lod sig overbevise at der var noget at gøre
og at hans billede kunne stiliseres.
Hitler lærte at bruge fotografi som et kommunikationsværktøj
i atelieret i München af Heinrich Hoffmann
i Shelling Strasse 50.
Han arbejdede på sine fagter og stillinger foran kameraet
for bedre at fange opmærksomheden, bedre overbevise sin offentlighed.
Han udviklede dramatiske gestus at hamre sine ideer hjem,
teatralske holdninger at give ham en umiddelbart genkendelig stil.
Han var ikke kun politiker, han var skuespiller,
intensivt investeret i sin rolle.
Hans trick var at låne fra teatret.
Han havde aldrig uddannet sig som skuespiller. men havde tilbragt lange aftener i teatret
og operaen og det overførte han til politik.
Hitler spillede bokseren da han ville se trodsig ud.
Han viftede med knytnæven da han vilde true sine fjender.
Han prøvede alt.
Han plejede at øve sig foran et spejl, men med et foto
han kunne få en bedre idé.
Han perfektionerede sin præstation.
Og præstationen, fysiskheden var alt sammen en del af den indflydelse, han havde.
Hans mål var også at skille sig ud fra sin tids andre politikere.
Sådan er en af ​​præsidenterne
af den tyske republik, Feltmarskal Hindenburg talte offentligt.
Han læste sin tale uden nogensinde at tage hans øjne
væk fra den skrevne side, uden nogen gestus eller det mindste udtryk for følelser.
Hitler var dog præcis det modsatte.
Bundne næver for at udtrykke sin vrede.
men i stedet for at holde taler om broderskab,
vi er nødt til at nå ud til folket, langsomt overskrider deres fordomme,
til at hjælpe, mere og mere.
Hans finger peger nedad at betegne fjenden
at blive ødelagt.
Han understregede hver idé med uhyrlige bevægelser,
som om han var besat af sin tale.
Det er ikke den, der giver til de fattige.
men vi siger til det tyske folk: hjælp dig selv!
Rig eller fattig, alle skal hjælpe
alle må tro, at der er nogen fattigere end mig.
aog jeg vil gerne hjælpe denne landsmand.
Det hele var så effektivt at Hoffman senere ville forvandle sig
visse fotografier til lige udtryksfulde propagandaplakater.
Udseende, diktion, kropsholdning.
Hitler overlod intet til tilfældighederne, og han anvendte også denne tilgang,
som nu hedder politisk markedsføring til sit parti.
Hitler syntes, at DAP-logoet var kedeligt sammenlignet med konkurrenternes.
Alle de store fester på det tidspunkt havde skarpe logoer,
tre pile til socialisterne, de sorte, hvide og røde
af det tyske flag for den nationale højrefløj,
hammeren og seglen til kommunisten.
Hitler ville også have et symbol som ville fange folks opmærksomhed
og være bedre end sine rivaler, så han gik i gang.
En nat i 1920, i en bar han brugte som sit hovedkvarter,
han samlede DAP-lederne.
Alle skulle bidrage med ideer for partiets fremtidige logo.
Flere symboler blev undersøgt; en ottegrenet stjerne,
en anden med seks grene.
En slags afrundet kors og flere andre.
Ideerne flød og det var et vigtigt møde.
Faktisk nederst i dokumentet var en håndskrevet erklæring,
"den hellige tegning af tyskerne,
en af ​​disse tegninger bør tilskynde os til handling".
Det var underskrevet Adolf Hitler.
Blandt de forskellige tegninger, Hitler satte sig i mål
på denne kaldet hagekors.
For at forstå hvorfor vi skal udforske mentaliteten hos den tyske yderste højrefløj
der havde præget ham så stærkt.
Det var en verden gennemsyret af germansk mytologi
af dantesk kamp for en races overlevelse.
Den ariske race der tilsyneladende var truet
af andre civilisationer.
En række ultranationalistisk litteratur tillagt dette folk et emblem.
Et hagekors, symbolet af den formodede overlegenhed
af den nordiske hvide race.
Målet var en tilbagevenden til Tysklands oprindelse,
den nordiske civilisations oprindelse.
For Hitler symboliserede dette design tyskernes overlegenhed
over alle andre mennesker, især jøderne.
"Dette kors repræsenterer den ariske ånd, ikke den jødiske ånd.
Det er tegnet på vores kamp mod den verdensomspændende pest".
Hitler ville lave dette emblem så stærk som muligt
at tiltrække medlemmer af andre partier.
Han sigtede først til kommunistpartiet, som var yderst populær blandt arbejdere.
Han tog derfor den røde farve til sig fra deres flag.
Men han havde også øje på sine rivaler yderst til højre.
Så han tilegnede sig den hvide af det tyske kejserlige banner.
Og således blev skabt nazistpartiets varemærke.
På samme måde, Hitler omdøbt sit lille parti
i et træk for at kaste et bredere net.
Det lille tyske Arbejderparti blev det nationalsocialistiske parti
forkortet til nazist.
Hitler prøver alt, hvad han kan at overtale sine medmedlemmer
fra det tyske arbejderparti det på en eller anden måde det tyske arbejderparti
virker ikke helt.
Der mangler noget, men snarere tænker han hvad der virkelig begejstrer folk
bringer ideen om nationalismen og socialismen sammen.
Blot et år efter stepping ind i politik, havde Hitler skabt et billede
det var alment genkendeligt, og hans parti med dets hagekors,
var let genkendelig.
Alt, hvad der var tilbage skulle blive bedre kendt af alle tyskere.
For at gøre det, Hitler udviste en stor sans for teater.
Han skabte sin personlige milits, hårde mænd, der var ansvarlige
for at tiltrække opmærksomhed på sit parti på den politiske scene
og for at imponere masserne.
Han skabte en uniform brunskjorter til dem.
I virkeligheden kopierede han blot en anden politiker
som allerede havde gjort alt dette.
Den italienske fascistiske leder Mussolini, der tog magten i Rom
med sine sortskjortede tropper.
Selv navnet på hans milits havde til hensigt at imponere.
Han kaldte dem SA, en tysk forkortelse
for "Assault Division".
Med SA, Hitlers møder blev forvandlet til magtdemonstrationer.
Han havde denne paramilitære styrke marchere i perfekt skridt
med en disciplin som efterlod et stærkt indtryk.
Produktionen var så imponerende det selvom han var
kun lederen af ​​et lille parti, han så ud til at være en førende politiker.
Han formåede endda at skabe overskrifter i tyske aviser
ved at bruge en simpel metode som virkede næsten hver gang.
Vold.
Han brugte alle mulige påskud.
Jo mere spektakulær volden er, jo mere pressen skrev om nazisterne.
Det skriver The Nuremberg Daily Journal at "mænd iført hagekors
angreb tre jøder i biler".
En anden gang udtrykte pressen bekymring om "hagekorsets terror".
I München, "17 unge mennesker blev smidt ud
af en cafe og slået med køller og pinde".
SA gik så langt som at begå angreb som denne "granat kastet
i byen Mannheim", en lille by i Bayern.
Offentligheden var Hitlers ilt.
Du kan garantere fra begyndelsen at når Hitler talte,
der ville være fyrværkeri og verbalt fyrværkeri.
Og nogle gange så der ville være disse slagsmål og slagsmål,
og så videre.
Og uanset hvordan det sørgede at han kom i aviserne.
Ikke en eneste uge gik forbi uden nyheder om nazisterne,
og Hitlers ultranationalistiske holdning havde spredt sig over hele Tyskland.
I 1923 var hans medlemskab var blevet tidoblet.
Hans parti havde 55.000 medlemmer.
Hitler følte sig stærkere end nogensinde, så han besluttede at bruge sin 800 SA
at organisere en putsch og marchere mod hovedstaden Berlin.
Den 8. november omkring kl. med flere hundrede bevæbnede mænd,
han tog gidslermedlemmer af regeringsmødet
i et stort auditorium i München.
Han ville tage magten med magt.
Hitler bragede pludselig ind, efterfulgt af hans SA
og han affyrede et skud i loftet.
Så gik han op på podiet
og begyndte at råbe at den nationale revolution
var brudt ud.
Hitler forlangte at ministrene på mødet
slutte sig til ham for at oprette et diktatur og marchere mod Berlin.
Men hans putschister havde overvurderet deres magt.
Hæren og politiet er imod dem var bedre organiseret og bedre bevæbnet.
Kampene rasede i gaderne i to dage, men nazisterne var ingen match.
Putch-forsøget blev knust.
Hitler blev arresteret, sigtet for højforræderi og dømt.
Hans stigning syntes at være blevet afbrudt, men kun af udseende.
Han forblev overbevist at han snart skulle lede Tyskland.
Han havde allerede en ny strategi i tankerne.
Hans afgørende træk var hans urokkelige tro
i sin politiske skæbne langt ud over hvad man kan forestille sig.
I april 1924
i Landsbergfængslet, klik på en skrivemaskine
kunne høres komme fra en celle på det øverste niveau.
Adolf Hitler havde sin cellekammerat skrevet dusinvis af sider op.
Han var begyndt på et projekt som tilførte ham ny energi.
Han ville skrive en bog opsummerer hans politiske filosofi
og ville kalde det "Mein Kampf" eller "Min kamp".
"Mein Kampf" var den underliggende struktur af en politisk platform.
Hitler stræbte efter at være talsmand for alle tidligere soldater,
deraf titlen "Min kamp".
Han kunne have kaldt det "vores kamp", men han havde klart til hensigt at demonstrere
at han var den ene som var parat til at gå hele vejen,
som ville påtage sig alt i nøden at kæmpe for Tyskland.
Dog bag tremmer, Hitler opgav aldrig sin søgen efter magt.
Han ændrede blot sin strategi som hans mislykkede statskup
havde givet ham en tænkepause.
På dette tidspunkt, han ønskede at blive leder på lovlig vis
gennem afstemningsprocessen.
Han ville vinde valg.
Hitlers mål med "Mein Kampf" skulle fortjene anerkendelse for sig selv
som den ubestridte leder af den nationalistiske højrefløjsbevægelse.
En stor bog, et politisk essay på over 600 sider
men et monstrøst essay hvor han udvidede
hans ultranationalistiske ideologi, de racistiske teorier
som han havde lagt sammen siden 1920'erne.
Han understregede især den påståede overlegenhed
af arierne over jøderne, bebrejde sidstnævnte for alle
af Tysklands ulykker.
Han sammenlignede den jødiske religion til en kønssygdom, til syfilis.
"Effekten af ​​hans eksistens ligner også parasitter,
hvor han optræder som værtsfolk dør ud før eller siden".
Hitler var eksplicit i "Mein Kampf" om hans idé
at territoriet domineret af Tyskland skal være
et område uden jøder.
Hitler lovede også et dominerende Tyskland
Hans model var det store germanske imperium, den, der før Første Verdenskrig,
dækkede en stor del af Europa.
"Vores mål: at garantere den tyske nation territoriet
som den har ret til på denne jord”.
Og dette område var enormt som Hitler ville have alle landene
der havde folk af tysk oprindelse; Østrig, Ungarn,
Tjekkoslovakiet og Polen.
Og i overmagtens navn af den ariske race,
han satte endda sit syn på Rusland.
Tanken var at forklare hvorfor han kæmpede
og bogen sluttede med visionen af en ny krig for at erobre dette vitale rum,
og fra dette synspunkt, at overføre en forståelse
at den nuværende kamp var kun forberedelse
for den kommende krig.
Hans politiske filosofi var klar.
Hans bog ville tjene som grundlag til de kommende valgkampe.
Da han blev løsladt, Hitler ville genoptage sin erobring af Tyskland.
Denne gang ville han være ustoppelig.
Den 20. december 1924,
Hitler gik ud af fængslet.
For at vinde magten gennem stemmeboksen, han ville føre kampagne
i hele landet, overbevise alle om at stemme på ham.
Men for at gøre det havde han brug for mange penge og hans parti var brudt.
De var meget fattige.
En af hans løjtnanter plejede ofte at sige det når de ville fremme en tale
beregnet til at transformere verden,
de kunne ikke engang købe lim til plakaterne.
Hitler var absolut nødt til at finde penge, mange penge.
Og der var kun én måde han kunne gøre det på, opnå støtte
fra de rigeste tyskere.
I begyndelsen af ​​1930'erne, der var et par ekstremt
rige forretningsmænd i Tyskland, især stålindustriens tycoons.
Kul- og stålfabriksejere.
Problemet var det for disse kaptajner af industrien forblev Hitler en ekstremist,
en mand, der tydeligvis var ikke betryggende for erhvervslivet.
2. november 1927, i Thierschstrasse i München,
Hitler boede her på nummer 41.
På denne dag havde han et møde med en af ​​hans første
og mest loyale støtter, Hermann Göring.
Göring var en højt dekoreret stjerne af første verdenskrig,
en meget populær jagerpilot i Tyskland, og også en engageret nazist.
Men frem for alt Göring var særdeles godt forbundet.
Træk på hans berømmelse, han var i stand til at gå ind i erhvervslivet
efter krigen og ofte socialiseret med førende tyske forretningsmænd.
Hitler sendte ham derfor
at få deres støtte.
Göring havde forberedt sig solide argumenter
at presse penge fra disse mænd.
Han lovede fantastiske kontrakter med Hitlers fremtidige regering,
repræsenterer millioner af mark for deres fabrikker
og ordrer på fuld kapacitet.
Han tegnede på Hitlers "Mein Kampf", fik den omskrevet i sort/hvid
det at konstruere det større germanske rige,
prioriteringen ville være at genopruste landet.
"Vi vil have vores våben tilbage", skrev han.
Og Göring vidste, hvordan man insisterer.
Den første til at deltage i vores fest vil ikke blive glemt
og vil have store kontrakter på tilbud
fordi Tyskland vil opruste osv.
Skynd dig, der vil ikke være nok til alle.
Fristet af udsigten af store kontrakter,
visse forretningsmænd, nogle af de rigeste,
lade sig overtale.
Fritz Thyssen f.eks. stålindustrien
faldt for Görings charme, selvom han gentagne gange havde gjort det
afviste Hitler indtil det punkt.
Thyssen satte sine penge på Görings tænkning at enhver kan mistro sit parti,
men hvis Göring selv var interesseret, det var sikkert at stille penge op.
Thyssen ville spille en afgørende rolle i Nazipartiets fremkomst.
Han åbnede generøst sit checkhæfte på et tidspunkt, hvor Hitler havde mest brug for det.
Vi fandt et dokument, der placerer ham i september 1945,
under en eksamen udført af amerikanerne.
Thyssen erkender som han havde støttet økonomisk
nazisterne ved at bidrage til købet af partiets hovedkvarter
i 1927, det brune hus.
Borte dagene i baglokalerne på barer.
Hitler havde endelig en imponerende bygning, et komfortabelt privat palæ
med lyse rum.
Og ovenpå, hans private kontor.
Thyssen havde virkelig været generøs.
"Jeg skal selv betale for det, måske 200.000
til 280.000 mark", sagde han.
Thyssen stoppede ikke der.
Han indrømmede at have betalt 20.000 mark om året til nazisterne
starter i 1932 til dækning af driftsudgifter.
"Jeg gav ham en pæn sum, noget i retning af 20.000 mark.
Dette blev et årligt bidrag".
Tak til Göring, Adolf Hitler havde et behageligt budget
og kunne finansiere det mest megalomane valg
nogensinde set i Tyskland.
Han organiserede mændenes sammenkomster i den lille by Nürnberg.
Han foretog også en rundvisning i hele Tyskland,
og rejste kun med fly.
Dette gav ham en stor fordel fordi han kunne holde sig
til tre møder om dagen mens hans rivaler kun kunne klare én.
Han var den første politiker, der gjorde dette, som faktisk skabte en slags aura
af allestedsnærværende omkring hans personlighed; han så ud til at være næsten magisk,
med en evne at være overalt i Tyskland til enhver tid.
Den nazistiske leder selv trykte propagandaplakater
med et bombastisk slogan, "Hitler dominerer Tyskland".
Hans møder havde en voksende indflydelse, flere og flere mennesker deltog.
Nazipartiets fremkomst syntes at være uimodståelig.
Og konteksten var mere og mere gunstig for dette.
I 1929, den store depression ramte Tyskland.
Det var en økonomisk krise uden fortilfælde.
Arbejdsløsheden nåede rekordniveauer.
Inflationen steg i vejret.
Landet var på randen af ​​katastrofe.
For et stigende antal tyskere, Hitler begyndte at give håb,
et alternativ til de traditionelle gamle fester,
som ikke havde kunnet at genoplive landet.
Jeg satte mig et enkelt mål:
at eliminere de omkring 30 politiske partier.
Men hvorfor troede folk på ham, hvad gjorde ham anderledes
fra en traditionel politiker?
For de troede ikke på de andre.
Han var svær, han havde siddet i fængsel og blevet afvist,
og han så ud til at være autentisk og talte sandt.
Et slogan i hjertet af hans møder ville nå de tyske vælgeres hjerter.
"Tyskland, vågn op".
Der var en hel produktion omkring Tysklands genopstandelse.
Det var det, det skulle symbolisere.
Everyim, i begyndelsen af ​​1930'erne,
dette var en af ​​kampagnerne slogans, "Tyskland, vågn op".
Med denne strategi scorer Nazipartiet gik gennem taget,
valg efter valg.
Mens han endte med tre pct af stemmerne i slutningen af ​​1920'erne.
På få år havde han tjent 18 pct. mere end 33 procent af stemmerne.
det var blevet det ledende parti i Tyskland.
Den 30. januar 1933, Hitler nåede sit mål.
Han blev udnævnt til regeringschef.
Om 10 år, Den lille bayerske rablen
var blevet mest magtfuld mand i Tyskland.