5 iunie 1944, ora 21.30.
13.348 de oameni din două divizii parașutiști americani,
82 și 101 Airborne, pregătindu-se să urce
în aproape 1000 de dispozitive care le va arunca în Normandia.
Până atunci, nimeni nu îndrăznise să lanseze o operațiune aeropurtată
de această scară.
Acești parașutiști vor constitui
primul val de debarcarea americană.
Misiunea lor, să asigure flancul drept de atacul teren, deschide drumurile
astfel încât infanteriştii poate pătrunde rapid
în interior, ține răscrucea cu orice preț,
podurile și drumurile din sector, distruge apărarea inamicului
și să înfrunte șansele contraatacuri germane.
Statul Major Aliat se așteaptă la pierderi uriașe.
Unele prognoze anunță că 75% dintre parașutiști vor cădea în luptă.
Și nu sunt departe de marcaj.
Operația este la două degete distanță a fi un fiasco lamentabil.
Cu toate acestea, în seara zilei de 6 iunie, parașutiștii din 82 și 101 Airborne
au ajuns pentru a finaliza majoritatea misiunilor
care le fusese încredinţată.
În ciuda vremii rea, erori de aruncare,
devastarea tunuri antiaeriene germane,
se prăbușește și înecurile în mlaștini,
au reușit să deschidă calea trupelor debarcate pe Utah Beach.
Cine erau acești bărbați? dintre care majoritatea au intrat în funcţiune
pentru prima dată?
Cum au reușit această ispravă nebună?
De ce au eșuat nemții? să le oprească atacul?
Jurnalist și istoric,
am vrut sa stiu contribuția exactă
parașutiști americani la debarcarea din Normandia.
Am trecut timpul.
Am adunat mărturii.
Tipul se ascundea acolo iar când ne-a văzut a zis:
„Nu am crezut că voi trece peste asta.”
Am adunat indicii.
Este capacul mașinii al generalului Falley.
Pasionați de istorie vii
recreat pentru mine conditiile de lupta.
Ca sa inteleg, am urmat pe teren afișajele active
al celui de-al doilea regiment străin paraşutişti din Calvi.
Aceste acțiuni majore stai pentru noi
un pic din mit și Graalul Suprem pe care am dori să le reproducem.
Dincolo de mituri și legende,
Am încercat să descifrez această fază destul de prost cunoscută
a debarcărilor aliate în Normandia.
Este acolo, între crânci și mlaștini, că paraşutiştii americani
a scris una dintre cele mai frumoase pagini a istoriei trupelor aeriene.
În ciuda tuturor pericolelor, si in conditii
adesea înspăimântător, aceşti soldaţi excepţionali
a jucat un rol esential în succesul aterizării.
Vor fi pentru totdeauna Îngerii Victoriei.
6 iunie 1944, plaja Omaha.
La 6:35 a.m., primul val de asalt american
va apărea aici.
Unul dintre cele cinci obiective al Operațiunii Neptun,
numele de cod al unității a unui cap de pod
pe coastele Normandiei.
Britanicii și canadienii va acosta pe trei plaje
la est de aparat.
Numele de cod Aur, Juno și Sabie.
Americanii vor lansa atacul dintre cele două plaje
cel mai vestic, Utah și Omaha.
În Omaha, va fi iad.
90% dintre bărbați în primul val va fi ucis sau rănit.
Cele din urmatoarele valuri va rămâne blocat pe plajă,
luate de germani ale căror apărări
nu va fi început prin bombardamente.
Situaţia trupelor debarcate este atât de catastrofal
că Înaltul Comandament Aliat va lua în considerare chiar să-i readucă la bord,
asumându-şi astfel riscul pentru a provoca eșecul întregii operațiuni.
La sfârşitul zilei, rezultatele vor fi copleșitoare.
Din cei 35.000 de oameni debarcați,
aproape 5.000 vor fi uciși, rănit sau dispărut.
Omaha va fi poreclit „Bloody Omaha”, Bloody Omaha,
devenind unul dintre simbolurile majore de debarcarea americană
pe coastele Frantei.
Legenda ar dori că operațiunile din Utah,
cealaltă plajă din sectorul american,
a mers atât de bine că ar fi salvat aterizarea.
generalul Bradley, comandând Prima Armată Americană,
chiar îndrăznesc să vorbească plimbare de sănătate în Utah.
Régis Giard este unul specialisti francezi
a bătăliei din Normandia.
Se plimbă pe pământ și caută arhive de peste 20 de ani.
Salut Regis. -Bună, Serge.
Suntem în Omaha aici.
La 6 iunie 1944, debarcarea merge foarte, foarte prost.
Primul val este tocat pe plajă.
A mers mai bine pe Utah Beach. Cum o putem explica?
Poate spunându-ți singur că primul val
nu s-a întâmplat la 6:30 a.m. ca aici în Omaha,
ci mai degrabă noaptea, în interior, chiar și în mlaștini.
Acest prim val, sunt parașutiștii?
Da, chiar dacă zonele de plajă între Omaha și Utah sunt diferite,
apărarea este diferită, pământul de asemenea.
Nu avem aceeași apărare nici acelaşi pământ.
Dar diferența fundamentală între Utah și Omaha,
este că în Utah, avem o componentă forță aeropurtată de 13.500 de parașutiști.
Deci dacă luăm în considerare această înfășurare verticală
în termeni militari, această forță care vine din cer
ca primul val de asalt, în sfârșit, pe plaja Utah,
aproape obținem același rezultat decât Omaha în ceea ce privește pierderea.
De ce nu trimite parașutiști în spatele Omaha?
Este o întrebare în principal mediu.
Partea din față a avionului Neptun, este un sector de coastă de 80 de kilometri
și nu putem pune parașutiști acolo.
Nu erau destui parașutiști și avioane pentru a le transporta.
Parașutiștii au fost trimiși în puncte foarte strategice.
Avem parașutisti la ambele capete ale capului de pod,
unde este ea cel mai vulnerabil la contraatacuri.
În sectorul englez, acesta este al șaselea Airborne
care va sari la nord de Caen, iar în sectorul american,
sunt două divizii 82ᵉ și locul 101 după Utah Beach.
13.500 de parașutiști, tot așa o mulțime de parașutiști.
Câte avioane sunt?
Sunt 800 de avioane pentru parașutiști, pentru picături în noaptea de 5-6 iunie.
Sunt o sută de avioane dimineața și aproximativ 200 de avioane seara,
a remorca și a aduce principalul întăriri în bărbați și echipament.
Asta înseamnă că a existat o operație cu parașuta
si apoi o operațiune aeropurtată.
Operația principală este eliberarea din şase regimente de paraşute.
Și apoi există un val de întărire la 4 a.m. cu planorul
si un val seara la ora 21.00. tot cu planor.
A trebuit să așteptăm mult
înaintea Aliaților hotărăște să parașute bărbați
câteva ore înainte de aterizare.
Și din motive întemeiate,
operațiuni aeriene anterioare în 1942 și 1943
în Africa de Nord și Sicilia, nu a mers bine.
În Italia în special, 3.400 de parașutiști ai 82nd Airborne
au fost împrăștiate pe o zonă de 80 de kilometri în diametru.
S-au făcut săriturile în plină zi,
ce i-a făcut pe bărbați deosebit de vulnerabil.
Dintre cele 144 de planoare britanice,
70 s-au pierdut, distrus de DCA german,
victime ale accidentelor sau avariate pe mare.
Dacă generalul Eisenhower sprijină operațiunea,
unii membri al Statului Major Aliat
sunt încă foarte reticente.
Dacă se bazează atacul inițial privind eliberarea parașutistilor,
o întărire de 4000 de infanterişti va fi transportat aerian cu planorul
care poate aduce direct grupate la sol oameni si echipament.
Aceste dispozitive sunt de două tipuri.
planorul Horsa, proiectat britanic,
a fost fabricat în 3800 de exemplare între 1942 și 1945.
Cea mai mare parte din celula lui este realizat din placaj acoperit cu pânză.
Dacă se rupe pe pământ, cioburile sunt ascuțite și periculoase.
Cu o capacitate 25 de bărbați echipați sau două jeep-uri,
sau un jeep și un tun antitanc de 57 mm,
este un dispozitiv greu care necesită zonele de aterizare clare.
Pentru descărcare, fuselajul său se desparte în două.
Dar Horsa pare mai puțin potrivit decât modelul american
pentru aterizări de noapte în zona rurală din Normandia.
CG-4 sau Waco, mai ușor și mai ușor de gestionat,
dar la fel de robust cu structura sa din tub de otel,
a fost fabricat în 14.000 de exemplare de 16 companii diferite
între 1942 și 1945.
Potrivit pentru transportul infanteriei ca unităţi de sprijin pentru artilerie
sau geniu, poate transporta 13 soldați echipați
sau un obuzier de 75 mm sau un buldozer ușor.
Spre deosebire de Horsa, WACO este echipat
un nas inclinat articulat, chiar în spatele cockpitului.
Astăzi, ca și în 1944, transportul aerian de echipamente
rămâne esenţial.
Trebuie să livrăm cât mai repede posibil si in cele mai bune conditii
pentru bărbații parașutați, mijloacele necesare
la mersul lin a operațiunilor lor terestre.
O intervenție cât se poate de delicată.
Acesta este genul de parașuta ceea ce se întâmpla deja în anii 40-44
la momentul aterizării.
Exact.
Am folosit des aruncarea pachetelor mici,
încărcături de la 50 la 225 kg.
Și acolo, astăzi, poti sa arunci pe cele foarte mari?
Cel foarte mare, putem merge până la opt tone,
ca o antenă medicală chirurgicală
pe care va fi săli de operație într-o singură povară,
într-o singură trecere și putem pune asta pe pământ.
Este un proces de acțiune care este foarte delicat.
Parașutând încărcături mici, chiar și încărcături mari,
trebuie să fie foarte dificil de parașut.
Da, necesită abilități tehnice destul de înalte
cat pentru ambalaj de povara din sine,
pentru sarcini foarte mari, având un volum foarte mare
si multa greutate, și, de asemenea, pentru sistemul de parașute,
prin urmare sistemul de parașute, alegerea parașutelor
in functie viteza vantului,
cum zboară aeronava, la ce altitudine,
si cat am vrea să-l aruncăm.
Totul este foarte calculat. -Exact.
Există o echipă de secție tehnică a armatei
care își face calculele de vânt și de suprafață și cine ne dă diagrame.
Din aceste grafice și aceste grafice
vom putea realiza, noi, conditionarea noastra conform
nevoia de trupe terestre pentru a le permite exact
să aibă echipamentul lor la momentul potrivit și la locul potrivit.
De fapt, tu ești ca marii lucrători poștali.
Poți livra, sunteți UPS International.
Asta ne-ar descrie bine, marii poștali.
Excelenți lucrători poștali al brigăzii de urgență.
Suntem din brigada 11 a paraşutiştilor
care se numeste brigada de urgență
pentru că suntem capabili sa fac asa ceva.
Lansat între orele 00 a.m. și 1 a.m., parașutiști americani
va trebui să aștepte câteva ore înainte de a putea
recuperarea echipamentelor și întăririlor.
Cu toate acestea, va fi necesar realiza cat mai repede posibil
o misiune ale cărei scopuri s-au schimbat de mai multe ori
înainte de ziua Z.
Care sunt obiectivele operațiunii Aeropurtat american în sfârșit?
Când corpul 7 debarcă pe Utah Beach,
obiectivul său este să meargă și să ia portul Cherbourg
și prin urmare tăiați mai întâi peninsula Cotentin.
Acesta este rolul parrasilor sa tai peninsula asta?
În prima lovitură, asta este.
Există o divizie aeropurtată, al 82-lea, care trebuie să sară
între Saint-Sauveur Le Vicomte și coasta de vest a Cotentinului,
iar al 101-lea trebuie să sară între Sainte-Mère și Carentan în spatele Utah Beach.
Asta înseamnă că planul s-a schimbat?
Cu 15 zile înainte, 24 mai, arată interceptări radio
cu recunoaștere aeriană care confirmă
numai întăriri germane sunt pozitionate
în zonele desemnate pentru picături de parașutist.
Este o forță de 8.000 de oameni. Aceasta este a 91-a divizie.
Este întărită de 3500 de parașutiști germani
al regimentului Fallschirmjager șase.
Aliații sunt forțați să-și schimbe planul.
Pe 27 mai 44, vor publica planul final,
planul de asalt al lui Overlord, și se vor concentra
toți parașutiștii în spatele zonei Utah Beach.
Ei vor proteja excursii la plajă în Utah?
In mare parte, protejați ieșirile de pe plajă
și începeți să luați capete de plajă dincolo de râurile Merderet
pentru a iniția tăierea.
Cel de-al 82-lea Airborne trebuie să apuce din Sainte-Mère-Église,
Baudienville și Neuville-au-Plain.
Va trebui să distrugă podurile pe Douve din Étienville
și Beuzeville la Bastille,
luați și țineți podurile în La Fière și Chef-du-Pont,
în vederea stabilirii posturilor la vest de râul Merderet.
Cel de-al 101-lea Airborne va trebui să se asigure cele patru drumuri
ieșind de pe plaja Utah,
tăcere baterie grea din Saint-Martin-de-Varreville.
Podurile peste Douve, la nord de Carentan
trebuie distrus.
Două poduri în Brévands și altul la ecluza La Barquette
va trebui cucerit.
Doar aici, aici, este pământul este deosebit de nefavorabil.
Bocage-ul este alcătuit a unei încurcături
nefavorabil când planoarele aterizează.
Germanii constituit în principal capcane.
În special, au inundat mlaștinile.
Erwan Patte este tehnician la parcul Marais du Cotentin.
Îmi explică cum nemții au ajuns
pentru a menține o parte din regiune sub apele mareelor ​​înalte.
Erwan, aici, suntem pe podul La Barquette.
Este un punct strategic de trecere pentru Aliați pe 6 iunie 44.
A fost și un punct strategic pentru germani în cele din urmă.
Da, pentru că managementul și controlul acestui pod,
înțelegând acest pod ajută la gestionarea apei.
Podul La Barquette, înainte de a fi un pod de trecere,
este un pod cu ușile plutitoare
care împiedică apa din mare pentru a inunda mlaștinile
din secolul al XVIII-lea.
Cum funcționează?
Funcționează cu presiunea apei.
Marea se ridică, închide ușile,
marea coboară, apa redeschide ușile.
Este automat. -Da.
Nemții vor înțelege că acolo, prin inundarea mlaștinilor,
controlând această apă, pot controla 28.000 de hectare
zonele umede, umpleți-le cu apă și vor folosi asta.
Nenorociții de apă, care sunt elemente care sunt planificate
doar pentru întreținerea ușilor.
Aluneci pe astea uriașe bucăți de lemn pe fiecare parte,
și poți lucru la uși.
Dacă le glisați în jos, Acest lucru vă permite să controlați nivelul apei.
Dacă apa nu trece deasupra acestor păduri,
ea nu poate deschide ușile.
Timp de patru ani, fără a inunda casele,
vom menține un nivel constant.
Avem impresia că au făcut asta într-o manieră anarhică.
Dar nu, a fost foarte atent.
Da. In plus, există un zvon rău
spunând că au blocat ușile, Dar nu.
Dacă s-ar fi blocat,
ar fi ajuns să se inunde tot ce era în jur
deoarece apa ar fi acumulat prea mult,
cu precipitatii în Normandia.
Dar asta înseamnă ca apa a ajuns la ce nivel?
Vedem urmele pe pod, când lichenii se opresc,
este că apa urcă pentru că spală fundul punții.
Vedem clar că încă mai poate urca
doi sau trei metri.
Și tot pământul este sub apă.
Da, acestea sunt terenuri care sunt pe alocuri
sub nivelul mării, mai mult decât inundarea mlaștinilor
si mai presus de toate acestea că a permis să facă.
Când zonele sunt inundate, trebuie să treci prin anumite rute,
drumuri, poduri.
Tu controlezi podurile, drumurile
și putem controla tot ce traversează.
Parcă nemţii construiseră
un metereze imens de apă
si nu mai exista doar pasaje mici de verificat.
Aveau un instrument la locul lui
să te faci singur mare protectie naturala
și strategic, va funcționa.
Trebuie să fi fost o constrângere de asemenea pentru trupele aeriene,
unii care au căzut în aceste zone care au fost inundate.
Pentru că în funcție a preciziei eliberării
repere pe care le aveau piloții,
pentru ca si noi suntem in conditii care nu au fost favorabili în iunie 44.
În caz de discrepanțe în raport cu zonele de drop,
în loc să fie pe pământ uscat, erau în zone inundate.
Dacă te găsești la mijloc a zonei mari inundate,
există riscuri semnificative de înec si asta s-a intamplat.
În noaptea de 6 iunie,
acest peisaj se va transforma pe un vast câmp de luptă
din care uneori iese, La 70 de ani de la evenimente,
resturi in miscare.
În timpul filmărilor, Ghidul meu, Régis Giard, mă strigă.
Tocmai a făcut-o o descoperire întâmplătoare.
Nu te oprești niciodată?
Ce este asta? -Este o parașuta.
Este o bucată parașuta de 44, garantată.
S-a decolorat, dar asta e. -Glumești?
L-am mai vazut si este exact parca asa este.
Tocmai am dat peste ea în timp ce mergea întâmplător.
Este imposibil.
Jur că este o parașută Camuflaj american.
E o nebunie. - Are cineva ceva acolo?
Este o bucată foarte mare, dar e bine
Un indiciu.
O bucată de parașuta americană.
E o nebunie. -Ai memoria ta.
Destul de amintire.
Este imens. Este imens.
Aceasta este istorie live. - Povestea vie.
O bucată de parașuta americană.
Nu prea departe de la podul La Barquette.
Chiar alături. -E imens.
Șase DZ-uri, Dropzones, drop zone marcat cu litere diferite,
au fost definite și distribuite între cele şase regimente de paraşute
a celor două divizii aeropurtate.
Două zone de aterizare, zona de aterizare sau LZ,
au fost de asemenea aleși pentru planoare
în centrul zonei de operare
și în apropiere drumul national 13.
Întregul este situat într-o zonă aproximativ 57 de kilometri pătrați.
Operațiunile trebuie să se succedă pe cerul normand.
De la ora 21:50,
primele aparate va decola în Anglia.
Acestea sunt operațiunile codificate din Boston, pentru 82nd Airborne și Albany,
pentru oamenii din 101st Airborne.
De la ora 4 a.m., planoarele se vor alătura dansului.
Acestea sunt operațiunile din Chicago pentru al 101-lea
și Detroit pentru al 82-lea.
La începutul serii, 6 iunie 1944,
întăriri suplimentare vor fi transportate
cu planorul, Operațiunile Elmira și Keokuk.
200 de Pathfinders, cercetașii trupelor aeriene,
va avea misiunea pentru a marca zonele de salt.
Scăpat singur, în miezul nopții, în mijlocul teritoriului inamic,
vor fi primii soldați ai Zilei Z pe pământul Normandiei.
Căpitanul Frank Lillyman, liderul Pathfinders of the 101st Airborne,
va fi primul soldat aliat să sară în Normandia.
Tehnologie pe care Pathfinders îl folosesc
este clasificat top secret.
Echipele compuse în general 18 bărbați,
au șapte lămpi cu holofan care va fi aşezat pe pământ
pentru a forma un T.
Baza lui T indică direcția săriturii,
bara transversală, punctul de sosire.
Pathfinders sunt de asemenea echipat cu statii de transmisie Eureka
cine va trimite impulsuri de radiofrecvență
preluat de receptorii Rebecca instalat sub fuzelaj
dispozitive aflate în vârful antrenamentului.
Piloții se vor putea astfel orienta spre zonele de drop.
Experimentează intensitatea dintr-un salt în exploatare,
asta mi-am dorit.
Trebuia să înțeleg
cum bărbații parașut în zona inamicului
ar putea constitui o forță eficientă capabil să destabilizeze adversarul,
sau chiar să-l învingă.
Prima observație, doar materialul iar avioanele s-au schimbat din 1944.
Instrucțiuni pentru săriți iar atmosfera pare la fel.
În noapte, cercetașii celui de-al doilea REP
a ajuns în zona de drop pe care le-au marcat
evitând să fie reperat de inamic.
Au stabilit o legătură cu avioane drop.
Scopul, adunarea airdrops-urilor în cel mai mic spațiu posibil,
concentrarea fortelor de interventie.
În avion, întâlnind ochii soldaților,
Simt o teamă plictisitoare descrise de parașutiștii americani
din iunie 1944.
Sărind dintr-o aeronavă lansată la 200 de kilometri distanță la timp nu este firesc.
Este nevoie de mult curaj.
Minutele trec. Presiunea crește.
După 1 oră de zbor tactic destinat să pună bărbații la baie,
Am impresia că nu mai are toată lumea o singură dorință: să treci pe ușă,
scapă de această cabină care le încuie.
Sari si incepe operatiunea pentru că misiunea nu va începe cu adevărat
că atunci când paraşutiştii va fi atins pământul.
Când ușile se deschid și bărbații se ridică,
strâns unul la altul, rupte de poverile lor
și curelele care îi constrâng, tensiunea este la apogeu.
Apoi, în sfârșit, a sunat sirena.
Odată ajuns la pământ, parașutistul se găsește singur,
neavând altceva decât propriile sale arme
și o cantitate limitată de muniție.
El este deosebit de vulnerabil.
Restul operațiunilor s-a repetat de zeci de ori.
Nimic nu este lăsat la voia întâmplării.
Mai întâi trebuie să venim împreună,
rearticula încât bărbaţii s-au împrăştiat
reconstituie o adevărată forță de luptă.
Iată-ne la un exercițiu în care sunt 200 de angajați,
vom spune mai mult sau mai puțin...
280 in total.
Ne imaginăm în 44, erau câteva mii
a sari noaptea cu mijloace de comunicare
care erau inferiori la ceea ce ai azi.
Trebuie să fi fost foarte complicat pentru ei.
Este bine din acest motiv că au repetat
și repetă luni de zile operatia.
Este foarte complicat și trebuie repetat. în detalii pentru a nu fi surprins
când vine surpriza.
Treaba noastră este să o facem hai sa ne revedem cat mai curand
și avem oameni care s-au antrenat împreună,
să-și reia misiunea.
Fiecare companie, in functie de elementele sale,
a zonei lor de desfășurare, acțiunea lor,
se grupează în puncte inițiale, în jargonul ţărilor.
Ne grupăm pe țară, după ce în spatele țării,
putin mai departe, avem o zonă de articulare discretă,
care permite să numere pe toți.
Asta e problema când sărim, este pentru că suntem dezorganizați.
Știm cu toții unde trebuie să mergem.
Știind că acolo, am făcut-o un zbor cu avionul în 1 oră, era ușor.
Dar când putem face 2 până la 4 ore la căldură, la frig sau orice altceva,
în stres, devenim rapid complet dezorientati.
Ceea ce este simplu devine foarte complicat de implementat.
Articulat și asigură-te că toată lumea,
de la ultimul soldat la conducător,
mergi la locul potrivit si fiecare la locul lor,
este complicat.
Fiecare element are punctul său inițial, zona sa de articulare.
Trece de punctul inițial unde toată lumea este numărată.
Se rearticulează, unde vom relua postura de luptă.
Vom reforma grupurile, secțiile, chiar și firma,
și odată gata, ei raportează la radio
și putem începe misiunea.
Dar partea din zonă ca partea de salt,
este o parte foarte tehnică, unde trebuie să mergi foarte repede.
Sărim, ne luăm parașutele, nu le abandonam, si geanta.
Suntem la 30 sau 40 de kilograme.
Avem distanța medie estimat la 1500 m
de făcut în mai puțin de nouă minute pentru a scăpa cât mai repede posibil.
Vom părăsi zona de drop pentru că în general este un domeniu,
teren plat, deci suntem foarte vulnerabili
pentru a merge în zone ale articulației unde vom fi putin la adapost
si apoi avem 1 ora pentru a parcurge încă opt kilometri
pentru ca noi estimam că 1 oră este timpul necesar
pentru o unitate destul de pregătită a închide un sector
8 km in diametru.
Deci asta ne permite să spunem
că putem părăsi zona și fii afară
a capacităţii de reacţie a inamicului.
Odată cu parașuta ta este deschis și verificat
este primul unde sunt ceilalti baieti?
Și atunci, unde sunt?
La mai bine de 70 de ani de la lansare parașutiști americani
deasupra Cotentinului,
bărbații comemorează evenimentul aproape sărind
in aceleasi conditii.
Ascultând instrucțiunile, Am înțeles.
Sărind dintr-un avion de lucru, nu este firesc.
Pericolul este real. De ce să-ți asume un asemenea risc?
Unul dintre participanți, Thomas Keller, de naționalitate germană, mă strigă.
De unde ești ?
Vin din Germania iar eu sunt un fost parașutist.
Așa-numitul Fallschirmjager.
Prezența ta aici astăzi este foarte simbolic.
Da, absolut, din două motive.
Am fost în Franța,
ne-am luptat unul împotriva celuilalt
si azi, suntem uniți în Europa.
Al doilea este că suntem aici să-i onorăm pe cei care ne-au eliberat,
mai ales paraşutiştii care erau în frunte.
Dar acest salt pe care îl faci pentru cineva
sau ceva anume, sau pentru distracție?
Nu e pentru distracție. Face parte din istoria noastră.
Și facem asta pentru parașutisti, să-i onoreze,
pentru a onora pe toți acești tineri Tineri de 18 sau 20 de ani care au murit aici
și care nu erau pregătiți a lupta pentru Europa.
Aceasta este povestea noastră și ne simțim aproape de ea.
Sărim cu americanii, Britanic,
camarazi francezi pe care noi iubim.
E ca o mare frăție. Este cu adevărat special.
Ce sentiment ai?
Nu este chiar un sentiment.
Este un sentiment visceral pe care o avem
când vedem aceste vechi C-47 de unde sărim.
Face parte din istoria noastră. Nu este Hollywood.
Acesta nu este un salt de cinema.
Vezi tu, ne antrenăm, respectăm ordinele.
Rămâne periculos. Astfel, trăim istoria.
Trebuie doar să-ți doresc un salt bun.
În ziua Z, flota de transport este compus
821 aeronave, Douglas C-47 Skytrains,
trenul ceresc.
Un dispozitiv civil pus în funcțiune din 1935
și adoptat de Forțele Aeriene ale SUA în 1942.
Ca toate aeronavele aliate, poartă semne de identificare
de Ziua Z pentru a evita focul prieten.
Trei dungi albe și două negre.
Este vorba despre evitarea fiasco-ului din Sicilia.
În iulie 1943,
jumătate din planurile de armare fusese afectat
prin focul flotei aliate.
Charles Donnefort este inginer aeronautic și pilot.
Are o pasiune nelimitată pentru orice ce zboară
si mai ales, la avioanele militare
a celui de-al Doilea Război Mondial.
Charles, acest C-47, este un avion bun?
Da, este cel mai bun avion al vremii pentru transport.
El este mult superior la echivalentul său Junkers-52.
Este, de asemenea, un avion robust, simplu și nu foarte scump de făcut.
Cu toate acestea, încă se pare deosebit de vulnerabil.
Nu are arme.
Este un avion care nu pare fi cu adevărat făcut pentru război.
Nu, practic este un avion civil, DC-3.
Iată versiunea sa militară, C-47.
Nu avea deloc sistem de ecranare.
Este relativ lent comparativ cu un vânător.
Nu este protejat fără apărare.
El este foarte, foarte sensibil Flak și arme de calibru mic.
Aceasta înseamnă că condițiile de zbor trebuie să fi fost destul de încercat?
Da. Nu aveau escortă
și deasupra Normandiei, a fost mai rău
pentru că zborul s-a făcut noaptea, cu instrumente și fără lumină.
Piloții erau concentrați pe luminile ghidului
iar deasupra Cotentinului, era ceață totală.
Așa că grupurile s-au împrăștiat
și fiecare pilot trebuia să găsească individual
zona sa de drop.
Era cu adevărat necesar să fie foarte curajoși.
Desigur, și găsiți zona dropzone
în aceste împrejurări cu Flak
pe care unii nu s-au întâlnit niciodată,
angoasa piloților, anxietatea parașutistului
și focul inamicului, vizibilitate slabă
și mai presus de toate riscul de a fi împușcat, negăsind zona dropzone
sau trebuind să improvizeze în cazul în care zona dropzone este ocupată.
Trebuie să fi vibrat înăuntru, Trebuie să fi fost un zbor foarte epuizant.
Bineînțeles că se comparau Flak afectează grindină.
Cu toate acestea, piloții trebuiau să-și păstreze calmul
pentru a găsi DZ orice s-ar întâmpla și eliberează parașutiștii
oricare ar fi costul.
Abia aștept să zbor în ea pentru a vedea cum arată de fapt.
formațiunile C-47 va decola din Anglia
a bucla deasupra peninsulei Cotentin,
trecând pe rând în largul coastei insulelor Guernsey și Jersey,
deasupra zonelor de drop, apoi Utah Beach.
Fiecare dintre regimente infanterie de parașute
ia la bord 3 până la 4 patru formațiuni compus conform
cazurile 36, 45 sau 54 C-47.
Aceste formațiuni numite seriale,
sunt distanțate la șase minute pe zona de sărituri.
La bord, parașutiștii sunt alcătuite
în Bâte de 15 până la 18 bărbați
in functie echipamentele transportate.
Personalul parașutistilor este bun diferită de cea a infanteriştilor.
Ținuta lor este chiar foarte specifică.
Ei poartă o cască modificată cu barbie,
o jachetă, pantaloni și cizme de sărit.
Parașutiștii sunt echipați pentru o misiune foarte specifică.
Se vor lupta în spatele liniilor inamice
în mici unităţi autonome.
La rațiile lor, se adaugă o rație de supraviețuire
făcut din ciocolată supraalimentată
care furnizează energia necesară timp de trei zile.
Trusa lor de prim ajutor este îmbogățit cu un garou
și o doză de morfină.
Armamentul lor este adaptat de la caz la caz,
dar toți poartă muniție, grenade și chiar
mine ușoare suplimentare.
Administrare nu pare prea atent
asupra aprovizionării pumnale sau macete,
nici nu se aplică în mod strict regulamentele pentru arme de mână.
Unii, chiar înainte de a se echipa a parașutei lor
și vesta lor de salvare, transportă deja peste 40 de kilograme de echipament.
Tot ceea ce nu este luat direct
este umplut în recipiente care se aruncă, pachete para,
încărcat în dispozitive sau direct andocat
sub burta C-47.
În zorii zilei de 5 iunie 1944, flota de invazie compusă
peste 5.000 de bărci a pornit.
Îndreptați-vă spre coasta Normandiei că trebuie să ajungă cel târziu la 24 de ore.
În aceeași 5 iunie, la sfârșitul zilei, șeful statului major aliat,
generalul Eisenhower, vizitează regimentul 502
infanterie de parașute a 101-a aeropurtată.
Spre deosebire de cei din 82, unitate deja căzută peste Sicilia
și Italia în 1943, majoritatea acestor bărbați
nu au intrat niciodată în funcțiune, dar au suferit
antrenament pentru trupele de elită.
37 de săptămâni de antrenament intensiv,
40 de kilometri marșuri în 8 ore, mici jogging de dimineață
cu un sac de 15 kg pe spate, exerciții cu muniție viu
si lipsa somnului au devenit viața lor de zi cu zi.
Și-au forjat spiritul de corp și formează o trupă de șoc.
Sunt gata să treci la toate testele.
Asta e bine,
operațiunea din Normandia le va oferi ocazia de a străluci.
Ultima estimare a pierderilor iti trimite fiori pe coloana vertebrala.
Unul din doi ar putea fi ucis sau răniți în următoarele ore.
După ce ai sărit două zile, paraşutiştii celui de-al doilea REP
va repeta operatiunea pe intuneric cel mai complet de data asta,
cum făceau bătrânii lor în noaptea de 5 spre 6 iunie 1944.
in aceasta seara, atmosfera speciala pentru tine.
Presupun că saltul de noapte este complet diferit.
Constrângerile sunt complet diferit de o pauză de o zi?
Da. Întunericul creează mai întâi, vezi tu,
o atmosferă puțin diferită.
Oamenii sunt foarte concentrați, se incadreaza putin mai mult in saltul lor.
Parașutistul este foarte izolat,
chiar mai izolat ca atunci cand isi face ziua,
atât în ​​timpul săriturii, în timpul coborârii sub vele
si in timpul rearticularii.
De asemenea, o face mai complexă
dislocarea de trupe si mersul lin
a misiunii în anumite privinţe.
Tehnic, trebuie
se pregatesc diferit a se regrupa, a te orienta
și lupta noaptea.
Suntem foarte bine echipați pentru asta.
Din punct de vedere tactic, durăm mai mult și ne pregătim să atacăm misiunea
cu o parte din forta de munca care nu s-au alăturat unității,
chiar şi legionari care s-au alăturat unității vecine
pentru că s-au pierdut și s-au agățat de altul
paraşutist sau alt subofiţer care le-a adunat.
Așa că vă începeți misiunea și crezi că scopul
se poate ajunge de la ce procent de parașutiști
adunate pe dropzone.
Considerăm în general că 75% putem ataca misiunea.
Starea generală de spirit este până la urmă identică
sau arata mult la ceea ce a trăit
și ce credeau ei luptătorii din 1944, presupun.
Da, pentru că atunci când intri pe ușă a unui avion lansat
la 200 de kilometri pe oră noaptea, este întotdeauna același efect
pe parașutist.
Când ești conectat la un copac, că nu știi unde ești.
S-ar putea să fii în 2016,
este aceeași izolare, aceleasi intrebari
ca ai: Cum pot ajunge la colegii mei de clasă?
Unde este nordul? Care sunt aceste semnale?
Omul ăsta pe care îl văd trecând în umbră
este de la unitatea mea?
Astăzi ca ieri, parașutistul,
care este luptătorul suprem
izolare, inițiativă și ușurință,
trebuie să fie îndrăzneț, simțul inițiativei
și capacitatea de adaptare, agresivitate.
Și asta este, fără îndoială, ceea ce o face un soldat puțin diferit de ceilalți.
La 21:30, C-47 al căpitanului Frank Lillyman și Pathfinders
este primul a decola din Anglia,
direcţia Cotentin.
De la ora 22:48. și la fiecare 11 secunde,
avioane care transportă cea mai mare parte a trupei aeriene
decolare de pe 14 aerodromuri engleze.
Parașutiștii zboară acum în Franța și spre destinul lor.
Veteranul Dan McBride, a companiei F
al regimentului 502 al 101-a aeropurtat,
își amintește orele febrile care i-a precedat paraşutismul în Franţa.
Ce amintiri ai despre zborul tău spre Franta
inainte si in timpul zborului?
Ei bine, am decolat în jurul orei 22:25 în seara zilei de 5 iunie
și ne-am antrenat și am plecat spre coastă.
Am trecut Canalul
în formaţie foarte strânsă si totul a mers bine in timpul zborului.
Am survolat flota de invazie si nu stiam
că ar putea exista atâtea bărci în lume.
Planul nostru era să tragem în largul insulelor Guernsey
iar din Jersey spre coastă.
E greu de imaginat atmosfera în C-47 în drum spre Franța.
Mulți parașutiști sunt dopați cu drapomina,
medicament pentru boala aerului si mare.
Deasupra insulelor din Guernsey și Jersey,
tunuri antiaeriene germane trezeşte-te.
Cabinele sunt zguduite de explozii.
Prin hublouri, soldații pot vedea
C-47 în flăcări.
Ei întrerup antrenamentele
înainte de a cădea ca stelele căzătoare,
conducând bărbații la moarte si echipaje.
Ni s-a cerut să ne ridicăm,
să se țină de noi și pregătește-ne să plecăm
când am trecut de coastă, în caz că vom fi loviti.
Și ca să avem o șansă pentru a ne scoate din ea.
Dacă ar fi să fim atinși de focul tunurilor germane,
am vrut să murim în picioare ca barbatii.
Deci totul a fost bine până ajungem la coastă.
Acolo am intrat noi într-un banc de ceață.
Toți șoferii le era frică să nu se ciocnească
unul cu altul, și s-au despărțit.
Piloții fac tot posibilul pentru atingerea obiectivelor.
Dar deasupra Cotentinului, dispozitivele pătrund
o masă uriașă de nori iar o ceață deasă ascunde pământul.
Imposibil să te orientezi corect.
Cu toate acestea, airdrops-urile urmează să aibă loc.
Pilotul nostru care a fost un copil ca noi,
a început să zig-zag între scoici, în timp ce stăteam în picioare
cu SOA-ul nostru cuplat iar noi încercam
să ne păstrăm echilibrul.
Mergea într-un sens, apoi în celălalt eschivând loviturile
și mai degrabă decât să încetinească și hai să sărim,
se năpusti şi acceleră.
Nu am fost foarte fericiți a acestei manevre.
Zbura prea jos și prea repede când a aprins lampa verde.
Cum a trebuit să sar pe pozitia a treia,
A trebuit să arunc un container înainte de a sări.
Așa că a aprins lampa verde.
Locotenentul a sărit, sări sergentul.
M-am îndreptat spre uşă și tocmai am avut timp
pentru a elibera recipientul
când avionul a făcut o nouă zdruncinare.
Atât de mult încât mi-am pierdut echilibrul și m-am regăsit
aruncat în gol, capul înainte.
Așa că m-am trântit în avion.
Am rămas pe jumătate uluit și așa am avut un șoc destul de mare
când mi s-a deschis parașuta.
Între orele 00:00 și 00:15, Lillyman și oamenii lui
a aterizat pe câmpul din spate biserica Saint-Germain de Varreville.
Căpitanul își dă semnalul între orele 12:20 și 12:30.
20 de minute mai târziu, valuri de C-47
aruncă parașutiștii pe zona dropzon A.
În acest sector, Misiunea Pathfinders este îndeplinită.
Din păcate, acest lucru nu este cazul peste tot.
Doar trei zone de drop au fost corect marcate.
Alte grupuri Pathfinder au fost aruncate prea departe.
Unii au fost masacrați, alții capturați.
Această primă fază a operațiunii aeriene este un eșec
iar asta are consecințe dramatice pe restul picăturii.
O hartă este suficientă pentru a înțelege amploarea dezastrului.
În albastru, DZ-urile celui de-al 82-lea Airborne, în roșu, cele ale 101st Airborne.
Crucile albastre și roșii
arată locurile reale sau bastoanele celor două divizii
au aterizat.
În Normandia, aliații trec în pragul dezastrului.
În general vorbind, numai oamenii din regimentul 505
al 82-lea iar cele ale regimentului 506 din 101
teren pe DZ-urile planificate.
Ceilalți sunt total împrăștiați.
Parașutiștii din 508 sunt împrăștiați în tot Cotentinul.
Unele se pierd la 40 de kilometri a obiectivului initial.
Parașutiștii cad în mlaștini unde se îneacă
în 50 cm de apă din cauza greutății echipamentului lor
și încurcate în parașuta lor inclusiv hamurile
sunt aproape imposibil de anulat fără a tăia curelele.
Unele bețe sunt aruncate în mare unde bărbații dispar trup și suflet.
O mare parte din echipamentele radio a fost pierdut sau distrus.
Locuitorii din Saint-Germain de Varreville, Auguste Robiole avea zece ani
când paraşutiştii americani a sărit în Normandia.
Era în primul rând a acestui spectacol incredibil.
Deci ai locuit în casa asta seara de 5 sau 6 iunie?
Corect. Absolut. Chiar m-am născut în această casă.
Și în seara de 5 spre 6 iunie, noi am fost acolo.
Și este din acel moment că bombardamentul
a fost efectuat pe St-Martin.
Și apoi cum a durat oricum un timp bun
și s-a trântit puternic,
tatăl meu a spus: „Nu stăm acasă.”
Am plecat cu vecinii.
Am plecat în șanțul ăsta putin mai jos.
Pentru a te proteja. Era un fel de șanț.
În ideea lui, era protecție.
Asta a fost ideea lui.
Și apoi am auzit sfârșitul, Desigur,
a bombardamentului până sosesc valurile de avioane
de unde veneau faimoşii paraşutişti.
Cât este ceasul?
Am plasat asta în jurul orei 1 a.m. -În regulă.
Suntem încă în șanț în jurul orei 1 a.m.
Au fost multe avioane? - Multe, multe.
Oh da, era plin! A fost o șansă de avioane.
Ieșea tot timpul din avioane, non-stop.
Apoi s-a deschis.
Chiar le vezi cu ochiul liber?
Ei bine, da, când erau mai jos, desigur.
Din păcate, au fost unii care au căzut în copaci.
peste tot, evident.
Au dat peste sat? -Da, erau peste tot, peste tot.
Dintre care cel mai apropiat, în copac aici.
Cine s-a agățat de acest copac. -Atarnat in copac, in stanga.
Era în stânga și este tatăl meu iar preotul satului care l-a dat jos.
Al doilea, mai aproape, pe hornul casei de vizavi.
Și încă îl văd pe el, tipul.
Încă îi văd luptând a dezlega.
O văd când am fost acolo.
Și apoi al treilea, acolo, la capătul grădinii casei.
Aceștia au fost cei trei cei mai apropiați.
După aceea, au fost peste tot.
Trebuie să fi fost extraordinar pentru tine zece ani de când i-am văzut pe acești bărbați
cad din cer.
Nu ne-am imaginat asta.
Nu mi-am putut imagina.
Primul, chiar primul, care a apărut,
sunt cinci sau șase care a intrat în casă.
Stăteau în picioare, toți mânjiți, cu toate echipamentele,
toate mânjite, și ne-au dat bunătăți
pe masă.
Cei care au căzut aici au rămas sau au plecat.
Oh, nu, s-au mutat.
Sunt unii care au stat puțin, dar nu zăboviră.
Au plecat pentru restul a misiunii lor.
aveam să spun, aveau misiunea lor.
Exact ca acelea care a intrat în casă.
Misiunea lor, era Saint-Martin.
Trebuiau să plece, așa că au întrebat
multe informații pentru tatăl meu pentru a merge la Saint-Martin.
Pentru a te identifica în noaptea întunecată, paraşutiştii din 101st
ai un greier, o lamă din alamă cromată
care scoate un clic odată apăsat.
Codul de identificare este simplu.
Două clicuri ar trebui să răspundă la clicuri de solicitare de identificare.
Alte mijloace de recunoaștere au fost dezvoltate,
inclusiv un cod vocal.
În noaptea de 5 spre 6 iunie,
trebuie să spună paraşutiştii „Tunet”, Tunet,
când sunt chestionați cu cuvântul „Flash”, fulger.
Pe hârtie, instructiunile sunt simple.
Numai pe hârtie, pentru că unii parașutisti sunt singuri
în zonele infestate de inamici.
Acesta este cazul lui Dan McBride.
Trebuie să fi fost ora 1 a.m.
Am mers singur, foarte încet, încercând să găsească pe cineva
si in acelasi timp a nu fi reperat.
După aproximativ 45 de minute,
Am auzit cineva care merge foarte repede,
dar nu l-am putut vedea, era prea întuneric și în capul meu,
Mi-am imaginat un neamț înalt de doi metri care venea la mine.
Voiam să trag, dar din nou, Mi-am scos greierul
si apoi am auzit cel puțin zece clicuri ca răspuns,
și l-am văzut pe tipul ăsta, unul dintre camarazi.
Nici el nu văzuse pe nimeni.
Era pierdut ca mine și aproape ne-am sărutat.
Am mers înainte împreună și am observat urme
în iarba înaltă, parcă lăsat de un cărucior.
Ne-am spus că ei ne vor conduce undeva
și am început să-i urmăm.
Pe măsură ce se lumina ziua, mergeam din ce în ce mai repede.
Mi-am spus că totul e calm în jur, dar deodată,
am auzit „Flash”.
Și am spus „Tunet”. Acestea au fost parolele noastre.
Era locotenent și alți doi parașutiști de la 82nd Airborne.
Și s-au pierdut ca tine?
Da da. Când l-am întrebat: Locotenente, unde suntem?
Mi-a răspuns: Ei bine, conform hărții mele
si din cate vad, Cred că suntem
undeva în Europa.
Eram bine avansati cu asta.
De cele mai multe ori, parașutiști americani vor trebui să-și îndeplinească misiunea
fără mijloace de comunicare, cu mai puțin de o treime din forța de muncă planificată.
Totuși, va trebui să mergem înainte, ataca, ține
și nu te lăsa până când până când are loc debarcarea pe mare.
La 2 a.m. pe 6 iunie 1944, cele 1000 de bărci de forță U pentru Utah
sunt la vreo cincisprezece kilometri distanță de la plaja Saint-Martin de Varreville,
unde ar trebui să debarce peste 30.000 G.I.
al Diviziei a IV-a Infanterie și 3500 de vehicule.
O jumătate de oră mai târziu, la 2:29 a.m.,
USS Bayfield purtând comandantul
din Utah Beach, Generalul-maior Collins, aruncă ancora.
În ciuda dispersiei, obiectivele paraşutiştilor din 82
și 101st Airborne rămân neschimbate.
Trebuie să ne asigurăm cât mai repede posibil
cele patru drumuri ieșind din Utah Beach.
Aceasta va fi misiunea principală bărbații din 101st
care trebuie şi el să tacă bateria de la Saint-Martin de Varreville,
distruge podurile peste Douve la nord de Carentan,
apuca podurile cu faţa spre Brévands și ecluza La Barquette.
Parașutiștii din 82 trebuie să ia și ține Sainte-Mère-Église,
Biserica, Baudienville și Neuville-au-Plain, cuceri punctele de trecere
pe râul Merderet și să distrugă podurile peste Douve.
După regrupare, parașutiști americani
se angajează în luptă aproape peste tot.
Ei fac acțiuni îndrăznețe, a pus ambuscade.
Un teribil începe jocul de-a v-ați ascunselea.
Parașutiștii profită dintre toate oportunitățile.
Unii, incapabili pentru a-și îndeplini misiunea,
va face alegerea pentru a stabili poziții defensive.
Trebuie să se adune putinele resurse disponibile
și găsiți poziții favorabile.
Acesta este cazul în satul Graignes,
unde 182 de paraşutişti din ambele divizii decid să se baricadeze
în aşteptarea unor întăriri ipotetice.
Se poate considera că parașutismul din 82 și 101,
din cauza dispersiei, Nu a mers bine.
Cum reacţionează nemţii?
Este adevărat că timpii de lansare, scăderea de pornire
este într-adevăr o problemă.
Vor avea dificultăți să se regrupeze, dar are și o anumită virtute,
Acest lucru îi va supăra cu adevărat pe germani pe lângă operaţiunile de diversiune.
Au fost diversiuni pe lângă parașutism?
Destul. Acesta este Ruppert, un veteran al operațiunii Titanic,
componenta aeropurtată a operațiunii aliate de diversiune
care consta să arunce parașutiști falși.
Este un parașutist fals? -Destul.
Era un manechin plin cu hârtii și paie,
care era sortit să ardă taxe întârziate
când a ajuns la pământ, care simula o parașuta
care ar fi ars ca un parașutist care l-ar fi abandonat
și cine ar hoinări pentru a scăpa de germani.
Nemții au început să-l caut pe Ruppert unde
a fost parașut.
Erau atât de dezorientați deoarece această operație,
chiar a fost pentru a simula zonele de picături
mult dincolo de zonele de picătură reale.
Acesta a fost scăpat in zona Marini.
Există un alt DZ în Saint-Lô, un DZ în Caen
şi chiar mai departe până la Havre.
A reușit să-i păcălească pe germani?
Mai multe comandouri SAS în limba engleză
care, pe fiecare dintre zonele de picătură dintre aceste modele celebre
parașutiști falși,
va difuza de asemenea amplificatoare de sunet,
explozii, înjurături pentru a simula bătălii în altă parte.
Asta, cred că funcționează chiar la început,
germanii, îi face să-și piardă mințile,
dar trebuie să-și facă acțiunea împreună la un moment dat,
vezi ca sunt atacati.
Oriunde au căzut americanii în mijlocul liniilor germane,
într-adevăr, va exista bătălii de oportunitate.
Toate acțiunile, toate mișcările parașutiști americani
va fi contracarată aspru de către germani.
Iată, suntem în La Fière, la vest de Sainte-Mère-Église.
Acesta este cel mai bun exemplu.
Podul La Fière aici, a fost nevoie de trei atacuri
iar dimineata zilei de 6 iunie parasutistilor americani pentru a putea pune mâna pe ea.
Apoi traversați drumul din La Fière,
ajunge la capela Cauquigny, unde un alt grup de parașutiști din 507
reuşise să se regrupeze.
Dar, cu toate acestea, într-o oră, vor pierde din nou poziția.
Nemții ripostează, începe artileria
a bombarda sectorul Cauquigny.
Americanii vor renunța. Vor rămâne în apărare.
Au doar grenade și arme.
Nu au sprijin si este acelasi lucru
mai la sud pe Chef-du-Pont,
un singur tun german, câţiva grenadieri.
va ține 75 de bărbați timp de câteva zile.
De fapt, parașutiștii se găsesc singuri.
Singura lor speranță este că, în cele din urmă, debarcarea merge bine
şi că trupele sosind în Utah poate rupe încercuirea.
Este să poți ține primele poziții pe care le-au cucerit.
Dar au nevoie de sprijin și întărire.
Trei divizii germane ţine Cotentin.
Printre ei, al 709-lea s-a aliniat în prima apărare
de-a lungul coastei.
Această diviziune este alcătuită bătrâni și voluntari din Est,
din Osttruppen, care sunt foarte departe a fi fulgere de război.
Dacă cei 8.000 de oameni ai diviziei 91 pozitionat la mijloc
Zonele americane de parașute sunt mult mai experimentati,
un eveniment neprevăzut va perturba capacitatea lor de a reacţiona.
Chiar la mijloc din noaptea de 5 spre 6 iunie,
generalul Wilhelm Falley își părăsește sediul,
Castelul Bernadville.
Vehiculul lui se mișcă spre ferma Minoterie.
generalul Falley are o întâlnire cu moartea.
Ce sa întâmplat aici?
Aici, în noaptea de 5 spre 6 iunie 1944,
Generalul Falley, care plecase în Rennes pentru un Kriegspiel,
un exercițiu strategic, se va întoarce în grabă.
Sunt avioane aliate care dezordinea cerul.
Va decide să se întoarcă în grabă în Picauville,
reveni pe teren și când se întoarce aici,
parașutiști americani au căzut deja
acum aproximativ 1 oră.
Aproape sunt vreo duzină de parașutiști
în jurul regimentului 508 paraşutiştii din 82.
Când maşina generalului se va întâmpla
pe acest mic drum de țară, chiar aici,
el va cădea asupra ambuscadă improvizată de parașutiști.
Braden iese în cale pentru ca mașina să se oprească
iar șoferul continuă, parașutiștii împușcă,
mașina este ciuruită de gloanțe și se termină aici
de zidul fermei.
Exact acolo? -Exact.
Generalul este ucis. Șoferul încearcă să iasă.
El este luat prizonier
și maiorul Barthuzat, aghiotantul lui Falley,
încearcă să-și recupereze arma, este impuscat.
Recunoaștere aeriană efectuate câteva zile mai târziu,
aduce înapoi o serie de fotografii din împrejurimi a Castelului Bernadville.
Pe una dintre ele apare un vehicul abandonat peste
a unui drum de tara, tocmai la inaltime de la ferma Minoterie.
Aceasta este mașina generalului Falley.
Ce este, Regis?
Este capacul butucului a mașinii generalului Falley
care a fost recuperat câteva decenii mai târziu,
acolo, în șanț.
Rămăsese acolo, în șanț? - În tot acest timp.
Inca foarte impresionant să aibă acest gen de mărturie
a unui eveniment istoric.
Capacul Horchului al generalului Falley.
Moartea lui Falley, este o mare pierdere
pentru germani la acel moment de debarcare.
Da. Dacă luăm în considerare că terenul diviziei 91
al cărui comandant este este principala forță germană
capabil să reacționeze la debarcare,
odată decapitată, vedem că planurile
sunt chiar suparati.
Ei chiar vor greu de reacţionat.
Și Adolf Hitler, în plus, inca nu stii asta?
Povestea spune că doarme.
La ora 4 a.m., mareșalul Von Rundstedt cerere către comandamentul suprem
autorizarea de a desfășura două divizii spre coastă.
Va aștepta foarte mult timp pentru răspuns. Prea lung.
Hitler abia s-a culcat la cuibul vulturului din Berchtesgaden.
Führer-ul l-a ascultat pe Wagner cea mai mare parte a nopții.
El a întrebat în mod special să se trezească doar la 9 a.m.,
si nimeni Nu îndrăzni să-i tulburi somnul.
Chiar în momentul în care Führer-ul se bagă în patul lui,
în largul coastei Normandiei, transbordarea unităţilor de asalt
în ambarcațiunile de debarcare începe.
Pe cer, apare un nou val de dispozitive.
Primele întăriri transportate cu aer
se va lansa în luptă care furie pe pământ.
Între 4 a.m. și 4:10 a.m., o sută de planoare
pozează atât de bine care doare în întuneric.
Acestea sunt cele ale operațiunilor din Chicago și Detroit.
52 planoare de pe terenul 82 pe LZ-V, la sud de Sainte-Mère-Église,
dar nu reușesc să debarce doar opt tunuri antitanc,
11 jeep-uri și 220 de soldați, tunieri, personal de semnalizare
și echipa de comandă a diviziunii.
49 din 52 planoare planificat pentru al 101-lea teren de pe LZ-E,
lângă Hiéville,
aducând 155 de bărbați, 16 tunuri antitanc de 57 mm,
un buldozer mic, o antenă chirurgicală
și un jeep radio cu remorcă echipat cu o stație SCR-199 care să permită
pentru a comunica cu Anglia.
Din păcate, generalul Don Forrester Pratt,
secundul la comanda 101,
moare în prăbușirea planorului său.
El este primul ofițer superior aliat să moară în Normandia.
La 4:30 a.m., Von Rundstedt comandă Divizia a 12-a SS Panzer,
precum și Panzerler-ul, pentru a începe imediat
pentru Calvados.
Furios, șeful de cabinet
la comanda Wehrmacht-ului, generalul Alfred Jodl,
anulează comanda la 6:30 a.m.
El preferă așteptați să se trezească Führer-ul.
La acea vreme, Sainte-Mère-Église este deja în mână
Parașutiștii americani din 82.
Au tăiat cablul principal
de la telefonul militar la Cherbourg și au stabilit blocaje rutiere în est
iar la sud de oras.
Parașutătorul din 101, Robert Noody în fotografia făcută
în noaptea de 5 spre 6 iunie, va fi pe coperta Air Force Magazine
a sari pe Sainte-Mère-Église.
Avea 19 ani.
Aproape imediat, Am dat de doi tipi de la Stick-ul meu.
Era un tip atârnat într-un copac.
Și așa au decis să meargă să taie parașuta
să-l doboare.
Exact asta au făcut.
Au tăiat și tipul a căzut cu hamul.
Nu știu cum tipul ăsta a experimentat asta la acea vreme.
Primisem instrucțiunile să nu ne încărcăm armele imediat,
ca nu cumva să ne împuşcăm unul pe altul asupra altora.
Dar a trebuit împușcă nemții.
Și eu imediat mi-am încărcat arma.
am fost de fapt în spatele casei primarului.
Am uitat numele lui acum, dar eram pe un câmp,
chiar în spatele casei lui.
Eram, aș spune, șase sau șapte băieți
când am ajuns noi pe Place de Sainte-Mère-Église.
Am trecut repede în spatele bisericii.
Nu am văzut niciun tip atârnat de clopotniță sau așa ceva.
Dar tot a tras și câțiva tipi au fost loviți.
Îmi amintesc de un tip, Îmi amintesc numele lui.
Numele lui era Brown.
Era în stânga bisericii
când ne apropiem din faţă și era un zid acolo tot drumul.
Cred că este încă acolo.
Tipul se ascundea acolo.
Și când ne-a văzut, a zis: „Nu credeam că voi reuși.”
Era și speriat ceea ce facem de fapt.
Chiar dacă contraatacuri amenință, de la 4:30 a.m.,
în 6 iunie 1944, steagul zboară cu stele pe Sainte-Mère-Église.
Frontul de Vest este deschis.
Régis, știm Sainte-Mère-Église multumesc sau din cauza filmului
„Cea mai lungă zi”, cu acest episod în interiorul filmului
despre John Steele, care rămâne atârnată pe clopotniţă
si care isi vede camarazii a fi masacrat.
A devenit un mic mit, dar adesea uităm
că Sainte-Mère-Église a fost cu adevărat unul dintre obiective
trupele aeriene americane.
Este adevărat că cinematograful, propria noastră imaginație
a aranjat adevărul istoric, dar Sainte-Mère
Este într-adevăr un obiectiv major. pentru parașutiști de Ziua Z.
Este o intersecție cu șase drumuri.
Aici toate trupele,
toate întăririle vor trece, pentru operațiunea către Cherbourg
și restul bătăliei din Normandia.
Acesta este obiectivul principal și înțelegem mai bine simbolul astăzi.
Și cum se întâmplă cu adevărat? capturarea Sainte-Mère-Église?
Sainte-Mère-Église, în timpul eliberării, sunt trei bețe,
doi din 101 și unul din 82, în jur de cincizeci de paraşutişti
care sunt abandonate din greşeală.
O duzină cade peste oraș
și capturarea Sainte-Mère va interveni cu două companii din 505
care au fost aruncate corect.
Aceasta este cea mai bună picătură chiar la nord de Sainte-Mère.
Vor intra într-un fel relativ usor.
La ora 4:30 a.m., au curatat orasul.
Au fost niște schimburi în principal cu rodie.
Sunt zece uciși de partea germană,
în jur de treizeci de prizonieri și ținta dintre cei 360 de parașutiști care se întorc în oraș,
este de a instala foarte rapid blocaje pe toate ieșirile din Sainte-Mère.
Pentru a face față contraatacurilor? -Da.
În zori, aterizarea pe mare trebuie să intervină
pentru că toate barierele sunt chemate, mitraliere, mortiere, artilerie.
Pe Sainte-Mère, vedem tunuri și tancuri
care încep pentru a pregăti contraatacuri.
Deci complexitatea nu era a lua Sainte-Mère-Église.
Trebuie să o apărăm si apara acest punct strategic.
Nu era să o iau ci să-l țină
odată ce a fost rapid investită.
La 4:30 până în zori, luptele au fost foarte rapide
iar schimburile sunt chiar sporadice.
Începând cu 5:45 a.m. în largul coastei Utah, 18 nave de război
îşi îndreaptă tunurile spre coastă și a deschis focul asupra fortificațiilor
a Zidului Atlanticului.
La ora 6:10, bombardamentul tactic apărarea plajei
începe în special datorită celor 300 de bombardiere înseamnă B-26 Marauder.
Piloții curajoși coboară sub tavanul înnorat
și aruncă bombele lor la altitudine foarte joasă.
Ei efectuează unul dintre bombardamente cel mai eficient al zilei
și a pierdut doar două avioane.
Debarcarea pe plajele din Normandia începe la 6:30 a.m.
Pe plaja Utah, bărbații sunt aruncați la doi kilometri
la sud de obiectivul lor.
Din fericire, au ajuns
pe cea mai puțin fortificată zonă de plajă, bombardat din zori
la 100 de tone de explozibil.
28 de tancuri Sherman a reusit sa ajunga la mal.
La 8 a.m., patru batalioane,
aproape 1000 de soldați al Diviziei a IV-a Infanterie
sunt deja pe plajă.
în interior, parașutiștii din 101,
care nu fac ieșiri la plajă, se chinuie să se oprească
baterii de artilerie pozitionat ca a doua linie de aparare
pe care tocmai le-au descoperit în jurul Sainte-Marie du Mont.
Dacă tunurile lui Hameau Germain nu sunt in baterie
și va fi rapid neutralizat, paraşutiştii vor trebui
se angajează în luptă la Brécourt și Holdy, unde trebuie să apuce
opt obuziere de 105 mm care trag pe Utah Beach.
La Holdy, vreo cincizeci de germani apara pozitia,
dar o mână a paraşutiştilor americani îndrăzneţi
decide totuși să-l ia cu asalt.
Jean-Noël Ferroliet dedicat opt ani din viata lui
la o anchetă incredibilă.
Acum locuiește în casă
care adăposteau tunierii germani din Holdy,
în realitate Osttruppen, soldați din Orient.
A reconstruit în cele mai mici detalii
bătăliile paraşutiştilor din 101st pentru a apuca bateria.
Jean-Noël aici, nu suntem foarte departe din Sainte-Marie du Mont.
Era o zonă de drop pentru americani în noaptea de 6 iunie 44?
Da, în spatele Sainte-Marie du Mont, Aceasta este zona dropzone C.
Din întâmplare, sunt câțiva parașutiști
care va cădea de-a lungul bateriei care este chiar în spate
și care urmează să fie masacrați.
Au fost obiective specifice pentru americanii din zona asta?
Da, în spatele Sainte-Marie du Mont, este sigur,
există această baterie Holdy.
Ei nu prea știu unde este ea la Holdy.
Poate fi și ea pe drumul spre orașul Bruges.
am impresia, când îmi vorbești așa,
că există un mic joc de-a v-ati ascunselea
în acea noapte de 6 iunie.
Americanii nu știu neapărat acolo unde sunt parașutați.
Au încă obiective.
Această baterie Holdy, acesta este unul dintre obiective
forțele americane.
Da, acesta este unul dintre obiective forțele americane
din cauza lui Holdy, poți trage pe Utah Beach.
Holly nu vezi nu Utah Beach,
reglatorii trăgătorului sunt în biserica Sainte-Marie du Mont.
De acolo se vede foarte bine Plaja Utah.
Este o baterie foarte discret și invizibil,
poate mai periculos ca blocurile pentru debarcare.
Nu e departe de aici? -E chiar în spate.
Te voi duce acolo. -Păi hai să mergem.
Operațiune specială pe Holdy.
Este cu adevărat gata.
Deci este aici unde era bateria.
Serge, aici era bateria, chiar în luncă.
Și au ieșit tunurile exact între copacii de aici.
Și aproape că era în jos până la trei sferturi din teren.
Câți au fost?
Patru tunuri pituitare trase de omizi si tractoare.
Acești copaci erau acolo.
În fotografiile de dinainte, sunt ceva mai mici.
E mult mai clar pentru că avem o poziţie de artilerie.
Şanţurile sunt curate, dar ai aceiași copaci
în afară de una sau două pe care le-am văzut, dar care a căzut odată cu furtunile.
Dar ai avut tot drumul așa.
Ai avut un întreg sistem defensiv, ai avut găuri de vulpe pe partea germană,
și ai avut tranșee ca acestea.
Acesta este de fapt un șanț.
Găsești asta, poza asta gasesti acolo...
Pe cărțile lui Marc Bando, istoricul american,
ai gasit aceasta poza
unde este Joe Piston, acest faimos paragraf american care este citat,
unde sunt așa, și acolo ai avut soldați germani morți.
Dacă eliberez toată decalajul pentru tine,
esti in acelasi loc decât în ​​fotografie.
Suntem într-adevăr într-un șanț.
Deci aici, suntem cu adevărat pe câmpul de luptă.
Acolo, suntem cu adevărat pe câmpul de luptă.
Această baterie la 6 a.m., ea este capturată.
Ea nu va putea niciodată să tragă pe plajele din Utah Beach.
Aceasta înseamnă că în cele din urmă, parasutisti,
prin oprirea bateriei, cu siguranță a salvat vieți
pe plaja Utah, altfel aceste tunuri ar fi continuat
să tragă pe plajă.
Este sigur, asta e sigur.
Dacă bateria s-ar fi putut declanșa la debarcare,
asta ar fi făcut sute de morți.
Asta e sigur și sigur.
În sectorul 101ᵉ,
Lacătul La Barquette și podurile Brévands
sunt luate și ținute de dimineață devreme, în ciuda contraatacurilor germane.
La ora 12, prima ieșire Plaja Utah Beach,
nu departe de Poupeville, cade în mâini parașutiști americani
iar contactul se stabileşte cu elementele al Diviziei a IV-a Infanterie
debarcat dimineata.
În câteva ore, celelalte trei iesiri,
Oudienville, Odouville de la Hubert, St-Martin de Varreville, sunt în siguranță.
Dar nemții încă țin ferm sectorul
din Saint-Côme-du-Mont iar drumul spre Carentan.
Situația din 82 este mai critică.
Sainte-Mère-Église este ocupată, dar apărarea lui este complicată
și înființarea unui cap de pont
pe ambele maluri du Merderet a eșuat.
Multe unități sunt izolate pe malul de vest.
La începutul după-amiezii, al doilea şi al treilea
batalionul regimentului al optulea infanterie părăsește plaja din Utah
și ajunge în interior folosind drumurile unu și doi.
Sprijinit de tancuri Sherman,
vor participa la capturarea Sainte-Marie du Mont.
Dar pe 6 iunie, în jurul orei 16, nemții contraatac spre
de la podul La Fière.
Parașutiștii din 82 Airborne
înfruntă-le cu 200 de grenadieri și Panzers
a unui batalion de antrenament blindat, echipat cu tancuri de captura franceze:
Renault R35 și Hotchkiss H39.
Pe tot parcursul începutului după ora 12 p.m., paraşutiştii
sunt sub foc continuu de artilerie.
La ora 16, apar două tancuri pe Chaussée de La Fière.
Un tun de 57 mm și două echipe de distrugătoare de tancuri
înarmați cu bazooka le distruge.
În timp ce un al treilea tanc se apropie periculos de mult
și amenință poziția americană, doi parașutiști îndrăzneți,
totuși rămânând fără muniție, reușește să-l distrug și
oprindu-se astfel încărcarea violentă germană.
Acest scenariu se întâmplă peste tot. Parașutiștii nu renunță.
În ciuda dispersării lor, bărbații se adună,
des întâlnit cu acelea alte companii, alte regimente.
Cei din 82 se amestecă uneori cu cele ale 101-a.
Cei mai înalți preiau comanda dintre aceste grupuri disparate.
Fiecare încearcă să-și îndeplinească misiunea în ciuda inferiorității lor numerice,
lipsa echipamentului si a munitiei.
Când eșuează a ataca puncte strategice,
acestea subminează drumurile,
a pus ambuscade și să stabilească puncte fortificate
că nemţii încercați să le reduceți înecându-le
sub un potop de foc.
Pe dealul 30, nu departe de Picauville,
500 de parașutiști americani din 82 va ramane
asediat de câteva zile, depus continuu
la bombardare baterii germane.
Le lipsește apă, muniție,
plasmă pentru răniți, dar vor dura cinci zile.
Dincolo de mit și cartea poștală Sainte-Mère-Église,
putem lua în considerare că operaţiunea aeriană americană
în seara zilei de 6 iunie 1944, a fost un succes?
Dacă luăm obiectivele unul câte unul,
este dificil pentru a trage această concluzie.
Podurile peste Douve nu sunt distruse,
Saint-Côme-du-Mont nu a fost luat,
al 82-lea nu a reușit să-și facă cap de pont.
Cu toate acestea, Sainte-Mère-Église este luată și ținută
și toate drumurile, toate excursiile pe plaja din Utah Beach
sunt luate și asigurate iar asta va permite o debarcare
trupe pe mare care va fi in conditii
foarte susținător pe care nu l-ar putea avea niciodată
fără asaltul aerian.
În acest sens, este un succes.
Deci, de fapt, cu adevărat, paraşutiştii
a constituit un prim val în fața Utah Beach
pentru a permite progresul trupe terestre?
Exact. Pierderile aici sunt comparabile.
Am menționat-o deja, sunt pierderi de 60% pentru al 82-lea,
40 pentru al 101-lea, estimăm 90% echipamentul pierdut în timpul atacului.
Dar pentru toate acestea, paragenerali americani,
în special în 82ᵉ, va ridica că acțiunea a fost excelentă.
Bătălia paraşutiştilor a fost cu adevărat foarte, foarte bun.
Au arătat cu adevărat ce știau ei să facă.
Da. Au demonstrat că doctrina alin.
ambalare verticală, a fost un război modern.
A fost ceva cu adevărat eficient. a ajunge pe un front
în faţa unui palier.
La 21.00 pe 6 iunie 1944,
lansarea Aliaților operațiunile Keokuk și Elmira,
trimiterea de către planoare a unor întăriri importante ceea ce va considera
creste puterea de foc parașutiști americani.
Pe plaje, operațiunile continuă.
În Utah, la sfârșitul zilei, peste 23.000 de oameni,
1700 de vehicule de luptă și 1695 de tone de aprovizionare
au fost debarcate.
La miezul nopții de 6 iunie 1944, capul de pod este într-adevăr
instalat în Utah Beach.
Dar căile spre Saint-Sauveur Le Vicomte spre vest
și Carentan la sud, pentru a atinge limita Cotentin,
și joncțiunea cu trupele debarcate la Omaha,
rămâne de cucerit.
Capete de plajă așteptate
coboară la buzunare mari paraşutişti încă izolaţi.
Două grupuri sunt separate de fiecare parte a Amfrevillei.
Un grup ocupă dealul 30 între Picauville şi Chef-du-Pont.
Elemente orientate spre Brévands și în jurul La Barquette,
rămâne amenințată de germani, ținând înălțimea Saint-Côme-du-Mont.
Și mult mai la sud, departe de orice obiectiv,
paraşutiştii pierduţi ai două regimente sunt înrădăcinate în Graignes.
Diviziile americane de parașute a platit un pret mare
aceasta 6 iunie 1944.
2.500 de parașutiști au fost uciși sau răniți.
Al 101-lea a pierdut 40% din personal, al 82-lea, 60%,
dintre care mulți, în seara zilei de 6 iunie, sunt încă pierdute
sau izolat în mediul rural din Normandia.
Populația ajută-i cât poate de bine.
Unii parașutiști pierduți va rătăci multe zile,
altele nu vor fi găsite niciodată pentru că sosesc întăriri germane.
Duminică, 11 iunie 1944, în zori, cei 182 de parașutiști americani
înrădăcinat în satul Graignes, sunt atacați de 2.000 de grenadieri
din Divizia 17 SS Panzer.
Un prim atac este respins.
Lupta continua toată ziua.
La căderea nopții, americanii copleșiți,
rup lupta și revin în dezordine.
Își lasă răniții în urmă
iar locuitorii satului care nu a fugit.
Represali împotriva populației civile care i-au sprijinit pe aceşti eliberatori
vor fi groaznice.
Satul este jefuit, apoi a dat foc.
Waffen SS-i execută pe supraviețuitori.
32 de civili și cel puțin
în jur de cincizeci de soldaţi americani va pieri.
Ceilalți au reușit să scape, dar atitudinea SS
spune multe despre starea lor de spirit.
Se vor lupta până la capăt.
A început pe plaje și în mediul rural, luptele pentru eliberarea Franței
iar Europa abia începe.
Parașutiștii din 82 și 101st Airborne
nu au terminat de luptat.
Vor participa multe alte bătălii.
Vor fi în toate luptele
în septembrie 1944, în Arnhem, Olanda, in decembrie acelasi an,
în Bastogne, Belgia.
În această lună iunie 1944, începe bătălia din Normandia.
Al Doilea Război Mondial este departe de a se termina.
Îngerii Victoriei tocmai au deschis calea.