Орел Рейху, прапор зі свастикою і гусячий крок.
Ми добре в 1940 році.
Ці кадри були зняті у Франції, в Парижі, солдатами німецької армії вермахту.
У воєнні роки він був тут удома.
Понад 100 тисяч солдатів, офіцерів, генералів.
Пройшли чоловіки, але й жінки містом світла.
Париж для всіх був мрією.
– Париж, це були найкращі роки.
Парфуми, смачна їжа.
І всі ці пам'ятники варто відвідати.
Далеко від полів битв,
нові лорди з Парижа, Ельдорадо.
За них все продумано.
– Окупант вмів вибирати місця найприємніше і найприємніше.
Вони не збираються селитися в зловісну квартиру. Ясно.
У елітних районах друга Німеччина.
Фойє, кафе, кінотеатр. Або 100% німецька пропозиція, призначена для солдатів.
— Треба було вміти жити по-німецькому. Це було дуже важливо.
Бійці тут безперешкодно насолоджуються.
Вночі кабаре, театри, ресторани, але також Французькі повії в їхньому розпорядженні.
- Це дозволило мені насолоджуватися речами яких у мене вдома не було.
Борделі, наприклад.
Для парижан — німецька окупація призводить до дефіциту.
Пайкові квитки, а й рейди та жорстокі репресії.
– Якщо я не помиляюся, ми відчули руку окупації.
А якщо проти них виступають усі, французи і німці іноді підійде ближче.
Від ворожнечі дехто перейде до любові.
І такі історії, як історії Маргарити та Отто навіть буде народжувати дітей.
- Батько дуже щиро любив мою маму моя мама завжди любила мого батька,
вона була божевільна через це.
Паризькі пригоди цих солдатів, це ті, хто їм розповідає.
Перший Клаус, солдат Люфтваффе, ВПС.
І Гертруда, телефоністка.
А потім діти солдатів, які почули їхні історії та архівні фотографії та документи.
Сьогодні Пітер Лоренц, син офіцера, старший офіцер і Маргарет Віте,
донька рядового солдата, є охоронцями пам’яті батька.
– Його захоплювало життя цього мегаполісу.
Але є також тисячі щоденників, незліченні фотоальбоми,
не забуваючи про мільйони надісланих листів у воєнні роки родинам.
Так багато унікальних історій, відгуків за ці 4 роки, коли Париж був німецьким.
Ці солдати та офіцери, хто вони?
Як вони жили щодня в найкрасивішому місті світу?
І які були справжні стосунки між нові лорди та переможені парижани?
Вперше окупація Парижа сказав через інший кінець телескопа,
на боці німецьких солдатів.
Париж, окупація, пережита німцями
14 червня 1940 року.
У Парижі погода обіцяє бути чудовою.
Але столиця – мертве місто.
Вулиці, тераси кафе а будівлі порожні.
З 1,8 мільйона парижан, понад 1 млн бігли.
І не дарма, їхній найгірший кошмар назріває стати реальністю.
Вермахт, німецька армія походи на столицю.
Гітлер переміг Францію.
Спасибі бліцкригу, бліцкригу.
Лише за 5 тижнів запеклих боїв.
Зарахувати 80 000 загиблих солдатів.
За кілька кілометрів від Парижа, війська переможців роблять остаточну зупинку.
Рядовий Вернер, 18 років, — згадує уродженець Нижньої Саксонії.
— Перед тим як в’їхати в місто, треба було що ми чистимо наші транспортні засоби та форму.
Ми повинні були представити себе такими доглянуті солдати.
Треба було справити гарне враження.
Це з півночі, Porte de Clignancourt і Порт-де-ла-Вілет,
що прибули перші підрозділи.
– Прибувають перші підрозділи в Парижі близько 6 години ранку.
Це мотоциклетні агрегати.
Вони прямують до площі Згоди.
Він також стане центральною локацією для німецького верховного командування.
Німці не зустрічають жодного опору в Парижі.
Париж, Місто Світла, щойно впав в руках Рейху.
Гарний улов і золота точка успішної кампанії.
Рядовому Клаусу на той час було 19 років
і він міряє свою удачу.
- Я був щасливий бути в Парижі, це найкраще, що могло зі мною трапитися.
Я з Берліна, я знаю великі міста. Але Париж все одно класом вище.
Тут я міг би жити, не ризикуючи життям.
Тут мені вже не загрожувала смертельна небезпека.
Наступний крок для військ Вермахту створити свій військовий штаб.
У місті безлюдному на дві третини його мешканців ідеальні умови.
Великі готелі порожні. І більшість квартир теж.
Щоб уникнути бійки, Париж оголошено відкритим містом,
французькою владою.
Це означає, що вона повинна зігнутися вимогам переможців.
Тож німці мають карт-бланш.
- Найкращим путівником був путівник Michelin, який також перекладено німецькою мовою.
Мішленівський гід, червоний гід, 1939 рік.
Які найкращі місця? Найкращі готелі?
Тож окупант мав змогу вибирати місця найприємніше і найприємніше.
А також найзнаменитіший у Парижі.
Це, звичайно, символи.
Вони не збираються поміщати себе в зловісну квартиру, ясно.
І ці реквізовані готелі всі дуже престижні.
Починаючи з Meurice, rue de Rivoli, Штаб генерала Шамбура.
Новий господар Парижа.
The Ritz, Вандомська площа, найпрестижніший палац міста
призначений для високих сановників відвідування Парижа.
Маршал Герман Герінг, командувач повітряними силами,
був зарезервований номер на рік.
Лівий берег, готель Лютеція. Найсучасніший з усіх паризьких палаців.
Він стає резиденцією Абверу, німецька спецслужба.
І найважливіше з усіх Маджестік.
У цьому готелі розташований MBF, іншими словами вищого військового командування для всієї Франції.
Очолив її генерал Отто фон Штюльпнагель.
– Кожен раз – це символ. Це Тріумфальна арка, це не нічого.
Avenue d'Iéna, усі ці назви які є перемоги Наполеона.
І це теж помста. Це помста!
І гарантувати максимальну безпеку в цих надчутливих місцях,
нацистська спецслужба отримати точні плани.
- Карти кадастру, які є у вільному доступі.
І на цих планах завжди зображені вхідні двері, вихідні двері є в разі нападу.
Завжди є шанс втекти.
І звичайно, місця реквізиції були зроблені відповідно до цих можливостей,
завжди в бігах.
Чим важливіше місце займає, тим більше воно має одні, двоє чи навіть троє вихідних дверей.
Офіцерам не доведеться скаржитися їх проживання.
Георг V, Рафаель, Крийон, королівський Монсо
та інші престижні адреси зарезервовано для них.
Питання комфорту, але не тільки.
- Кожен номер обладнаний телефоном.
Ми не тільки могли вмістити всіх, але ми також мали інфраструктуру.
Важливо було мати електрику і контроль телефонних станцій.
Оскільки в готелях є лише ліжка.
Тоді вам потрібні столи, лампи, друкарські машинки.
Тому німці складають нескінченні списки Вимоги, які мають задовольнити французи.
Отже, як це працює?
Беріть приклад з Маджестіка з його розкішними апартаментами.
Перший поверх, кімната 119 стала кабінет старшого лейтенанта
керувати дозволами солдат.
По сусідству колишня кімната 118. Він перетворюється на секретаріат.
А 117 тепер використовується для запису новоприбулих солдатів.
На кілька поверхів вище, на четвертому, колишній номер 464 став офісом доктора. Майкл.
Він відповідає за контроль над усією економікою Франції в німецькій зоні.
Вища військова інстанція туди запрошують.
Декор простий і спартанський.
Портрет Гітлера і все.
Військова строгість зобов'язує.
Всього німці реквізували 400 готелів у Парижі.
Власники цих готелів не доведеться скаржитися.
Окупант оплачує свій рахунок, але за французькі гроші.
Франція має заплатити витрати німецької окупації.
400 мільйонів франків, або 160 мільйонів євро щодня.
— Вони відкрили рахунок у банку за якими сплатить французька держава
400 мільйонів франків щодня.
Це кошти з цього рахунку що німці збираються фінансувати окупацію.
Готелі, а також доставка до Рейху.
Німеччина платить по рахунках, але за французькі гроші.
До своїх потреб німці доклали руки на квартири або навіть цілі будівлі.
Це дуже престижний британський банк Лондонський Ллойд.
Який стає Кредитною спілкою Рейху.
А потім по будинках і квартирах Паризькі євреї, які втекли від нацистів.
І не йдеться, звичайно, про оплату оренди.
Якщо ви єврей, масон, англієць, американець, ти не маєш права володіти.
Є порожні квартири, отже, є споліації.
Є реквізиції і є печатки.
Є опечатані і ці квартири, їх називали квартирами євреїв.
Це відомо.
Я думаю про особняки Ротшильдів, Наприклад.
Особняк Ротшильдів на авеню Фош, стає штабом Сіпо-СД,
відомий як Гестапо і страшне СС, загони охорони.
Це збройне крило нацистської партії, відомий своєю нещадною жорстокістю,
по відношенню до ворогів Рейху.
– Кожного разу це місце повертається.
Перевертаємо місце і ми даємо йому нове призначення.
Але на даний момент СС і Сіпо-СД цього не роблять приймайте лише їхні позначки, непомітно.
Справжня влада в руках Вермахту, німецької армії, але поки що.
До реквізованих готелів і будівель,
є також дві лікарні Lariboisière і Pitié Salpêtrière.
Стоматологічна клініка в 13ᵉ районі.
Також є казарми, три з яких знаходяться в центрі міста, Принца Євгена, Військове училище і навіть Політехніка.
Тут будуть квартирувати солдати за набагато простіших умов.
— І, звісно, якісь райони є привілейованими.
І розглядається схід від Парижа квартал червоних ліхтарів, комуністичний район.
10ᵉ, 11ᵉ, 19ᵉ, 20ᵉ. Там дуже мало німецької присутності.
Окупант вводить комендантську годину.
Нікого на вулицях Парижа з 23:00.
І вікна повинні бути забиті.
Німці хочуть безлюдне місто і видно з неба, невидиме вночі.
Ворота столиці підведені високий нагляд.
Між танками і блокпостами всі треба показати лапу
в'їхати в Париж.
Французи, звичайно, а й солдатів Рейху.
Сезам, Ausweis, пропуск, діє від кількох годин до кількох місяців.
Щоб отримати його, вирушайте в комендантуру, Оперна площа.
— Команда — еквівалент французької ратуші.
Вирішує всі адміністративні питання щодня.
І доставляє всі необхідні документи дозвіл від німців.
Але він також функціонує як пункт прийому, для німецьких солдатів.
Вони знаходять все, що шукають, при комендатурі.
І справді переконатися, що Париж став німцем,
головне перехрестя столиці побачити, як ці панелі процвітають
спрямувати війська в стратегічні точки.
Госпіталі, казарми і звичайно командні центри.
Влітку 1940 року Париж змінився в німецькому місті.
- А ось і парад, яка увінчує цю годину слави.
Перша демонстрація сили нових лордів, парад перемоги,
біля підніжжя Тріумфальної арки.
10 000 солдатів гусячими кроками, на безлюдному проспекті.
- Німецькі частини роблять свій перший парад перемоги.
Не на Єлисейських полях, як часто кажуть,
але на авеню Фош.
Ви можете побачити це на малюнках.
Тріумфальна арка трохи нахилена.
Якщо вам потрібна моя думка, це була спроба щоб дуже не образити французів.
Однак для цих чоловіків, це великий момент сили.
Згадує молодий австрійський солдат.
«Ми відчували себе господарями світу, під час перетину Парижа.
Я думаю, що це було нормальне відчуття для солдата.
Ми пишалися тим, що перемогли французів так само швидко».
Але найкраще ще попереду.
Здача потомственого ворога, через 10 днів.
- Пам'ятник галльської зарозумілості покритий прапором Рейху.
Гітлер рухається особисто.
Він вимагає капітуляції французів як і німці 22 роки тому, у 1918 році.
Спочатку місце, поляна Ротонда, поблизу Комп'єня, 50 км на північ від Парижа.
А потім цей вагон спеціально вивезли з музею.
Саме на цьому ж столі французька і німці підписали перемир'я,
від 11 листопада 1918 року.
Фюрер тріумфує через кілька днів з несподіваним візитом до Парижа о 6 ранку.
Його єдина поїздка в це місто, яке його захоплює ще з юності.
– Він був на Ейфелевій вежі, на Трокадеро.
Де ми зробили його знамените фото.
Потім пішов в оперу.
Є навіть консьєрж, який має ключі і хто може відвідати цю делегацію.
Під час цього візиту Гітлер зазначив, що було зміни від планів
яку він вивчав у молодості.
Ці плани Опери, він їх знав майже напам'ять.
І справді, консьєрж підтверджує йому що робота була виконана.
Ви бачите, як він був зачарований, цим містом.
Пізніше Гітлер довірить своєму архітектору, Альберт Шпеєр.
«Це була мрія мого життя мати можливість відвідати Париж.
Я часто дивувався чи зруйнувати Париж.
Але коли ми відбудуємося новий Берлін.
Париж буде лише його тінню.
То навіщо його руйнувати?»
Це захоплення містом світла, Гітлер поділяє його з Йозефом Геббельсом,
Міністр нацистської пропаганди.
Для Геббельса. Париж стане містом-вітриною Рейху.
Місце, де добре жити, якщо ти німець.
— В очах Геббельса Париж мав утриматися особливе місце в Рейху.
Він дуже швидко зрозумів, що потрібно зберегти атмосфера та унікальний характер цього міста.
Встановити типово німецький порядок у Парижі.
Зробіть Париж другим Берліном.
Це було не в інтересах німців.
Париж, місто-вітрина, мав бути атракцією для солдатів.
Де вони могли влаштувати пригоди.
Париж стане містом відпочинку для воїнів.
Де він може забути муки поля битв.
А якби німці виграли війну.
Чи зможуть вони перемогти серця парижан?
Кінець літа 1940 р. з підписаним перемир'ям,
війна закінчилась, принаймні у Франції.
Війська Вермахту тепер стають окупаційні війська.
Мало-помалу розпорядок дня стає на свої місця.
– Спочатку є постійні працівники, які працюють в різних адміністраціях.
Їх від 20 до 25 000 і не змінюйте дуже часто.
У Парижі не потрібні війська, але є ще контингент солдатів
які можна мобілізувати в разі біди.
Потім є промисловість на периферії,
яка розробляє зброю для німців.
Особливо танки.
І щоб спробувати їх, потрібні солдати.
Але це не тільки чоловіки в німецькій армії.
Молоді жінки-помічники вермахту прибувають як підкріплення.
Вони складають менше 10% робочої сили, але сприяти військовим зусиллям,
шляхом зайняття посад і звільнення таким чином чоловіки, які приєднуються до фронту.
В основному це секретарі або оператори, в передачах.
Французи відразу знаходять їм прізвисько, Сірі миші.
І якщо вона зобов'язується, це не обов'язково з ідеологічних міркувань.
– Форма була дуже класна. Він був кравцем.
Кравець був щось дуже елегантний на той час.
Тож армія запропонувала цим жінкам кравця, що вона ніколи не могла собі дозволити.
Більшість із них прийшли з дому досить скромно і виявилося, що це уніформа
було щось дуже особливе.
Війна також дозволяє їм уникнути ролей домогосподарка, нав’язана нацистською ідеологією.
Як бонус, вона відкриває нову імперію Гітлера з його перлиною, Парижем.
– Коли їх розподілили до Німеччини або в Австрії, вони були трохи розчаровані,
бо хотіла поїхати за кордон.
Серед улюблених напрямків, звичайно була Франція і особливо Париж.
Це був номер один, Париж.
Місто моди і місто кохання.
Серед них Гертруда з а маленьке село на півночі Німеччини.
Вона одна з тих щасливчиків які призначені до Парижа.
Їй тоді було 20 років.
— У мене не було конкретної ідеї про те, що мене чекало в Парижі.
Я був радий, що не закінчив на німецькому збройовому заводі.
Мене призначили транспортною комендатурою на північ.
Гертруда приїжджає в 1940 році з групою з 30 дівчат.
Вони зупиняються в готелі недалеко від Мадлен.
У Парижі для неї все нове.
– Ми були в мегаполісі.
Більшість із нас не знали не великі міста.
Ми відчували себе чужими, трохи загубленими.
Треба було справді влізти в голову що ми тепер у Франції, а не в Німеччині.
На початку нам не дозволяли виходити один з нашого готелю.
Нас гнали на роботу.
Нам було трохи страшно.
Ми не знали, як справи у французів реагують на нашу присутність.
Як відреагують французи?
Це турбота персоналу.
Про випуск солдатів на волю не йдеться.
За перший місяць перебування рядовий Клаус відправлений до паризьких казарм.
— Треба було спочатку влаштуватися у нашій казармі, у військовій школі.
Пошук наших знаків, чищення нашої форми.
Розумієте, повсякденне життя солдата завжди організована до хвилини.
Ми завжди знайдемо, чим зайнятися. Ми ніколи не нудьгуємо.
Але нам не дозволили вийти зразу.
І накази йдуть від самого фюрера, від 18 червня 40 р.
Солдат має бути прикладом духу Німецькі військові, з точки зору справедливості,
веселий, мужній, у всіх ситуаціях.
Іншими словами, Гітлер наказує кожному солдату поводитися з парижанами коректно.
Мета зробити ворога союзником.
У 1940 році населення Франції відчуло себе покинутим його власним урядом.
З німецької сторони ми зрозуміли що відчай і гнів франц
проти своєї держави була можливість вистояти при хорошому освітленні.
На найвищому рівні ми укладаємо угоду у жовтні 1940 року.
Коли Гітлер зустрічає маршала Петена, в Монтуарі.
З цим рукостисканням старий боєць Верден офіційно обіцяє,
співпраця уряду Віші до наступного господаря Європи.
Тепер залишилося підкорити серця парижан.
Тоді починається справжня операція спокушання.
Військові з'являються щодня на Єлисейських полях.
Бездоганно начищені черевики і в ідеальному порядку.
А потім цей дуже сильний символічний жест.
Вони приходять медитувати на могилу в Невідомий солдат під Тріумфальною аркою.
Дуже прорахована данина.
— Німці мали репутацію бути варварами, особливо у Франції.
А потім приходять варвари.
Але ми виявляємо, що він не схожий до варварів
і що вони не поводилися так.
Виявилося, що вони не їдять ні маленькі діти.
Щось, у чому ми спочатку не були впевнені.
Вони мали ауру переможців.
Вони зачаровували всіх без винятку. Навіть чоловіки.
Ми можемо зрозуміти, що прибуття цих солдатів, з їх добре зшитою уніформою,
їхні шкіряні черевики на мотоциклі був справжньою сенсацією.
На сходах Паризької опери і в скверах,
військові оркестри намагаються звабити парижани
та їдальні народної їдальні соціаліст роздають харчі
безкоштовно для нужденних.
– Є анекдоти, які розповідають ніж маленькі французькі хлопчики
який грав у війну всі хотіли бути німецькими солдатами.
Тому що вони були переможцями.
Пропаганда зробила свою справу.
Так, з 40 лип. парижани повертаються із заслання.
Серед них Жан-Клод, 19-річний парижанин.
Він відкриває своє місто та нових лордів.
- Ми повернулися в Париж, і я все ще бачу плакати, на яких
ми побачили великого усміхненого солдата з дитиною на плечах.
І там було написано Покинуте населення, довіряти німецьким солдатам.
Мене це вразило. Ми дивилися на це з певною недовірою.
Ми не були впевнені, чи хочете ви. Ми не знали взагалі і нічого особливого.
Але насправді ми повернулися, все було спокійно.
Найгірші страхи розвіяні з обох сторін.
Для німецьких солдатів 40-й рік буде одним із усіх задоволень.
І Клаус, берлінський солдат, нарешті його перша відпустка.
- Це Париж.
Ось я, на першому поверсі Ейфелевої вежі.
Ми піднялися на перший поверх, тому що ліфти були несправні
і вже було дуже високо.
Пантеон, Нотр-Дам-Дам.
Спогади Клауса обережні упорядковані в розкішний запропонований альбом
армією Рейху.
Шкіряні чохли, шолом зі свастикою і цей напис німецькою мовою.
«Моя військова служба».
Ці маленькі подорожні щоденники, вони будуть тисячі, щоб зробити їх обережно.
Оснащений камерою та камерами, Німецькі солдати сходять на борт
для екскурсій, під належним наглядом за вищим командуванням.
Перед Святим Серцем, Нотр-Дам, Опера, Лувр, Дом Інвалідів,
не забуваючи про Трокадеро та Ейфелеву вежу.
Вони виступають у Місті Світла, яка зараз їм належить.
На цьому екскурсії закінчуються дуже символічний.
У дзеркальній залі Версальського палацу, там же, де сумнозвісний для Німеччини договір
було підписано в 1919 році.
Помста ідеальна.
– Зі свого боку я не називаю це туризмом. Це принижує окупацію.
Ми добре бачимо, що німецькі солдати ставлять себе на сцені як переможці та нові лорди.
І цього хотіли Гітлер і Геббельс.
Бійцям довелося фотографуватись засвідчити їх славну перемогу
і надішліть ці фотографії додому, щоб пояснити їхнім родинам заслуги цієї війни.
В альбомі цього солдата фото і коментарі однозначні.
«Ось, нові господарі»
він коментує цю фотографію перед Версальським палацом.
А ця фотографія статуї Людовика XIV обезглавлений надихає на інший коментар.
«Франція без голови».
– Іронія, звичайно, є, але понад усе ця ідея, що вони нові обличчя.
Або цей інший альбом офіцера з цією фотографією, зробленою на даху Тріумфальної арки.
Черевик на перилах, поза нового господаря Парижа
ретельно вивчається.
В окупованих країнах фотозйомка була заборонена до цивільного населення
і в той же час, солдати повинні були звичка конфіскувати всі камери.
Тож у цивільних нікого не залишилося.
Право мали тільки німці фотографувати
і вони цим скористалися.
Але для цих молодих німців, справжня цікавість в іншому місці.
Хто ці парижани?
- Для мене це був новий світ, але я не міг говорити з французами,
бо я не розмовляв їхньою мовою.
Тому я мовчав.
Французи теж мовчали, тому що вони не говорили ні слова німецькою.
Молода операторка Гертруда випробовує щастя з його кількома словами французької мови, вивченими в школі.
Починається з двірника і покоївки його готелю.
– Я завжди докладав зусиль поговорити з ними.
Вони були більш стриманими, ніж будь-що інше.
Вони мали свою національну гордість.
— Як ти хотів, щоб я сподобався парижанам? Ми їх перемогли.
Французи змирилися зі своєю долею.
І я прийняв своє. Ми жили за таким принципом, так.
Всі з нашого боку.
— Ми намагалися вдавати, що їх не бачимо.
На вулиці кілька разів таке траплялося з нами перетинати німецькі загони,
які переходили з однієї точки в іншу.
І коли ми побачили, що вони нібито йдуть, ми йшли до вітрини.
І подивіться в ці вікна, тобто повернутись до них спиною.
Ґертруда виходила з готелю відкрити інший всесвіт,
інший менталітет, інший спосіб життя.
– Французи дещо поверхневі. Вони не сприймають життя серйозно
на відміну від німців.
Для німців — французи поверхнево, віддалено, неввічливо
а парижанки — це втілення диявола.
У листі до дружини, Рядовий Ернст ображається на їх зовнішній вигляд.
«Ви не повірите своїм очам, побачивши проклятий макіяж,
чиї жінки мажуть обличчя.
Якби моя дружина це зробила, Зберу валізи і негайно поїду.
Це неймовірно!
Дуже часто мені доводиться думати про щось інше, інакше мене охоплює сильна нудота.
Її яскраво-червоні губи, ці обличчя, пофарбовані в жовтий колір, ті брови, виділені чорним
і її сліпучі лаки для нігтів.
За цим показним приховує велику лайно.
Для німців це культурний шок.
Парижанки так відрізняються від ідеалу Німецька жіночість, захищена пропагандою Райху.
Стурбований поведінкою військ, Вермахт навіть присвятить цілу главу
французьким жінкам у своєму офіційному путівнику, Париж, який бачать німці.
«Парижанка кокетлива. Але навіть якщо вона має природну схильність
грати на її жіночих активах, вона має дуже сильне почуття родини
і велика любов до своїх дітей.
– Ми хотіли уникнути непорозумінь, пояснивши солдатам, що у Франції існують інші звичаї.
Француженка - не повія або легка дівчина.
Просто тому, що вона схожа якою була б повія в Німеччині.
Але деякі солдати випробовують щастя.
— Значить, були такі, що шукали зв'яжіться звичайно!
Це було під час їхньої довгої прогулянки, міс.
Вони казали, що спробують зв’язатися. Іноді це спрацьовувало.
Однак персонал дивиться на це неоднозначно будь-який контакт між його військами та парижанами.
Є навіть дуже жорсткі інструкції віддано солдатам.
«Уникайте контакту з цивільним населенням.
Заборонено привозити француженок на службовому автомобілі
або тримай їх під руку».
- Солдат, який надто тісно зв'язується з цивільним населенням,
зрештою забуде свою роль солдата. І це велика проблема для армії.
- Париж мав прізвисько міста без очей.
Німці дивилися на французів хто їх ігнорував.
Але довго це неспроможно.
Розділені війною, розділені мовою, розділені культурою.
Як нові лорди та переможені чи будуть вони жити разом у цьому рейху
1000 років, обіцяних Гітлером?
Але Париж має багато переваг, яким піддадуться загарбники.
Наприкінці літа 1940 року німецькі солдати зайняли с володіння серцем Парижа.
І тераси кафе.
Але не тільки.
Вони також інвестують магазини.
Париж на початку окупації, це справжня печера Алі-Баби.
— У німців була купівля.
Він хотів купити речі, які вони не могли знайти не вдома, трохи як туристи.
Купували все, що могли.
Французи сказали, що ми можемо навіть продати їм баску 1870 року
і таки купили.
- З того моменту, як ми більше не воюємо, але в окупованій ситуації.
Встановлені комерційні відносини є абсолютно класичний.
Якщо солдат відмовляється платити – це крадіжка. Суворо покараний німецьким військовим судом.
Вперше в житті, у солдатів є засоби.
Зарплата 90 рейхсмарок, це сьогодні еквівалент мінімальної заробітної плати.
Хіба що з новим вигідним курсом окупанту, його купівельна спроможність
множиться на чотири.
І це лише кишенькові гроші, бо солдати нагодовані,
розміщені за рахунок Франції.
Потім він відкрив для себе радість шопінгу.
- Купувала духи, називалися, Вечір у Парижі.
Всі солдати купували це тоді, це була блакитна пляшка із зірочками.
Чесно кажучи, навіть не пам'ятаю якщо було добре.
Але пляшка була дуже гарна.
– Жодного солдата не було хто хоч раз не мав
надіслав листом шовкові панчохи, своїй дівчині.
Це була велика розкіш.
— Це було конче необхідно що ми відкриваємо універмаги.
- На три чверті і Galeries Lafayette.
Для нас це була справжня пригода.
Ми не знали такі великі магазини.
Ми звикли до маленьких бакалійників у селі.
Ми були дуже раді знайти екзотичні фрукти,
які прийшли з далеких країв.
Банани, ми їх ніколи не їли.
А для офіцерів з подвійною зарплатою, це навіть краще.
У цих умовах дозволені деякі додаткові функції, ніж високий клас.
Це випадок цього офіцера Ганса Лоренца.
Протягом 4 років у нього буде одна одержимість, балувати її сина Петра, повернувшись додому.
- У мене були найкращі лижі в світі, чудовий французький велосипед,
яких не вдалося знайти в Німеччині.
Усе це він купив у Парижі.
А ще батько привіз розкішні парфуми
і чудові вина з Бургундії та Бордо.
У нього ще був клас, мій батько.
Він був як півень у Парижі.
Але справа не лише в предметах розкоші, на що націлилися німці.
Дивно, але купують їжу відправити його додому.
У самому серці тріумфального Рейху.
— Навіть півсвиней прислали або свіжих яєць,
в індивідуальній упаковці в м'яких ящиках.
Солдат хотів виконати свою роль людини батька,
щоб допомогти своїм, які мусили дбати про себе самі.
Перебуваючи далеко від дому, все що вони можуть зробити, щоб зробити внесок у домашнє господарство,
це було відправити якомога більше продуктів.
І це було частиною водночас стратегії Рейху.
Більше солдатів надіслано з куплених предметів за низькими цінами в окупованих країнах,
тим менший дефіцит був у Німеччині.
– Франція – резерв для Німеччини.
У війні, яка ще триває і чий окупант ще не видно кінця, в 1940 році.
Мета полягає в тому, щоб використовувати всі ресурси цієї країни продовжувати війну проти Англії.
Посилок стає так багато, що Reichspost, пошта Рейху, перевантажена.
Вона вирішує обмежитися вага пакетів на одного солдата.
Нові лорди здаються до справжнього чиновницького мародерства.
Дві третини сільськогосподарського виробництва Франції і промислові зарезервовані для мешканців.
Планується нерівний поділ за умовами перемир'я.
Тоді парижани знають справжня нестача їжі,
а й паливо.
Чергове мародерство триває більш стримано.
Витвори мистецтва, вкрадені у великих Паризькі єврейські колекціонери.
Особливо для Герінга та Гітлера, великі любителі мистецтва.
– Герінг приїжджав більше 20 разів і він прийшов допомогти собі.
Отже, є розкрадання єврейської власності, Звичайно.
І розкрадання, спустошення квартир, які належали євреям, масонам,
американці чи англійці. А ще є сортування предметів.
А найкрасивіші шматки відкладаємо. Так справді, це мародерство!
Організоване та методичне мародерство.
З 1941 по 1944 рік виїхало 29 конвоїв Париж для Рейху.
Загалом вони становлять 138 вагонів заповнений 4170 ящиками.
Найбільше розкрадання творів мистецтва весь час.
Німці цього ще не знають, але солодкість паризької окупації
скоро прийде кінець.
22 червня 1941 року.
За 4000 км від Парижа війська Вермахту вторгнутися в Радянський Союз.
Гітлер починає операцію «Барбаросса».
Європа знову горить на Сході.
Переломний момент для війни, але й для Парижа.
Це початок збройного опору.
На станції метро Barbès в 18ᵉ,
Альфонс Мозер, військовий курсант Кригсмаріне,
застрелений П'єром-Жоржем.
Більш відомий під псевдонімом Боєць. Полковник Фабіан.
– Під кінець 1940 р. населення прокидається від шоку поразки.
Студенти та старшокласники демонструють проти окупація на Єлисейських полях,
у День перемир'я 1918 року.
Їх затримали під час операції спільна між французами та німцями.
Це перші ознаки, які вказують громадська думка змінюється.
Це мирна демонстрація студентів викликає жорстокі репресії.
Демонстрація чи напад?
Будь-яка антинімецька акція підлягає смертній карі.
Вирок, винесений під час маріонеткового процесу.
А якщо винних не знайдуть?
Вермахт застосовує безжальні заходи продиктований Берліном.
– З моменту членства Вермахту вбито.
А тим більше, якщо так вищого рангу.
Встановлюється квота.
100 заручників для німця вбито.
І окупант оголошує свої вироки, на плакатах, надрукованих обома мовами.
Щоразу смертні вироки.
Мета проста, панувати терор.
– Ми завжди боялися, коли приїжджали вранці на станції метро,
нехай буде червоний плакат, де вказувалися імена людей
що німці розстріляли.
Я добре пам'ятаю, як читав плакат який оголосив про страту Естьєна д'Орв.
Молодий капітан французького флоту є одним із 100 страчених заручників,
після нападу Барбеса.
– Було теж трохи страшно.
Ми відчули руку окупації.
Це означало, що це люди, які воювали проти окупантів.
Вермахт змушує солдатів повірити в це за кожною людиною
і особливо за кожною гарною жінкою, ховається ворог Рейху.
Але як піти проти людської природи?
І зірвати цілу армію сексуальних контактів?
— Можу вам сказати, що орда молодих чоловіки з гормонами у вогні,
Це динаміт.
Це дуже небезпечно. Ви повинні все це вмістити.
Рішення заповідних публічних будинків членам Вермахту.
Ініціатива, яку заохочував Адольф Гітлер.
- Якщо очікується, що солдат віддасть своє життя без застережень.
Він також повинен мати свободу любити без застережень.
Потім реквізують десятки публічних будинків.
Менеджери та повії француженки.
Єврейські жінки заборонені.
Публічні будинки для простих солдатів знаходяться в популярних районах.
Задоволення, яке неможливо уявити в Рейху.
- Що було заборонено в Німеччині, був дозволений у Франції.
Я не знаю, чи це свобода, але це дозволило мені насолоджуватися речами
яких у мене вдома не було.
Як публічні будинки, наприклад.
У листі до дружини, Рядовий Гюнтер розповідає про операцію
публічні будинки, і він досить обережний.
«Коханий, я не пішов.
Треба сказати, що ці люди справді не до вподоби.
Статистика каже, що повія крутиться в середньому 100 проходів на день.
Рекорд 187, уявіть, в якому стані вони повинні бути.
Привіт шоу!
А ще є заповідні публічні будинки до офіцерів.
Як Шабани, в двох кроках від королівського палацу, заклад, який уже був легендарним за часів Прекрасної епохи.
Або дуже відомий і дуже сучасний One Two Two, розташована вулиця Прованс.
Елітні борделі з розкішним інтер'єром,
східні ванні кімнати та меблі що дає простір для будь-якої фантазії.
Жінки чекають клієнтів у будуарах з сірчаним декором.
Одягнений чи ні. Вони відібрані вручну.
Німці одержимі гігієною.
Справжній ворог вермахту? Венеричні хвороби.
- Париж має репутацію міста насолоди.
Правильно чи неправильно ! Можливо, цілком справедливо.
І брудна міська репутація і поняття санітарії не одне і те ж.
Тому що німці виявляють, що французи не мийтеся кожен день.
Отже, ця ідея небезпечної жінки, про продажну жінку та про венеричну хворобу.
Сифіліс невиліковна хвороба в той час.
Отже, публічні будинки, як Chabanais оснащені гінекологічним кабінетом,
де дівчат контролюють двічі на тиждень.
Але це ще не все.
Перевірки проходять і військові та профілактичні процедури.
У розповсюджених списках відображаються зліва адреси публічних будинків
а праворуч аптеки дезінфекції.
Солдати повинні йти туди до і після кожного звіту.
І в такій атмосфері, речі легко йдуть не так.
Невдоволений солдат і ось експедиція каратель у публічному домі.
— Треба було показати їм, хто такі лорди. Ми не могли це пропустити.
Ми увійшли в бардак. Потягнули трохи на всі боки
і ми піднялися, щоб побачити п***.
Ми її роздягли, речі викинули з вікна, і вони побили її.
Люди просто спостерігали, як ми це робимо.
Це була наша помста.
Ми були на піку сил.
Деякі солдати влаштовують терор.
Згадує австрійський солдат Гайнц.
- Якби вони нас зненавиділи, це наша вина.
Ми були зарозумілі.
І під час патрулювання ми перевіряли якби люди дотримувалися комендантської години
і якщо штори були правильно засунуті.
А коли ми побачили світло, офіцери стріляли у вікна.
Це через цю штуку що люди дійсно зненавиділи нас.
Питання для персоналу, якого слід уникати його промахи будь-якою ціною.
У серці Парижа окупант переробив Німеччину в найпрестижніших мікрорайонах.
Є дві німецькі книгарні, на вулиці Ріволі та на Єлисейських полях.
Було реквізовано три кінотеатри, два на Єлисейських полях і Рекс,
з величезним залом на 2000 місць.
В меню німецькі фільми, романтичні дитячі пісні, а й чиста й проста пропаганда.
– Треба було частину відтворювати Німеччини для її солдатів,
дай їм спокій.
Великим викликом було зайняти їх і містять їх.
Наприклад, вони повинні були вміти святкувати Різдво по-німецьки.
Ми повинні були дозволити їм жити, трохи як на дачі.
Це було дуже важливо.
Крім того, в Парижі є кілька будинків для солдатів.
Найважливіші знаходяться на площі Кліші, у Сен-Мішелі та на Єлисейських полях.
Під портретом фюрера, тут подають типові німецькі страви.
Морквяний суп, смажена риба додається сирі овочі та картопля.
Все в типовій німецькій атмосфері.
- Ми можемо весело провести час, зустрівшись один з одним і трохи німецької також,
тобто коронна кава, місце де можна випити кави
і навіть їсти торт, читати німецькі газети, Німецькі книгарні.
І все це дуже добре продумано.
У цих місцях ще було що поїсти.
У паризьких ресторанах, залишилося небагато.
Карту було зменшено, вибір був.
І до розкішного будинку авіаторів на бульварі Курсель,
є навіть баварська пивоварня точно реконструйовано.
Щось, що змусить їх забути про тугу за домом.
У листах приватного Курта до нареченої Дорріт, читаємо:
«Кава та тістечка дуже смачні і вечеря теж була непоганою.
Потім ми випустили пару, граючи в пінг-понг.
І коли я побачив маленьку французьку офіціантку, Я думав, що це ти, моє маленьке серце.
Я почувався дуже самотнім. Я б так хотів бути з тобою.
А ще солдатське кафе Мадлен, недалеко від знаменитої церкви.
Найрозкішніший, найпопулярніший теж.
Керівник відпочинку Вермахту це Хайнц Лоренц,
офіцер, який прислав новітні велосипеди своєму синові в Німеччині.
У своїх мемуарах це описує атмосферу цих місць.
– Кафе взяли штурмом, було страшно.
Усе, що він хотів, це з’їсти торт і на деякий час забути війну.
Солдати були одержимі солодощами.
Те, що ми подавали, точно не було висока гастрономія.
Неякісне борошно, трохи молока і багато цукру.
Головним було оздоблення і посмішки офіціанток.
За один вихідний, ми продали 22 000 таких тортів.
Невтомний офіцер Лоренц бореться пропонувати солдатам усілякі відволікання.
– Організовував спортивні змагання.
Справжня маленька Олімпіада.
Змагання з легкої атлетики, забіги, стрибок у висоту.
Одним словом, були всі дисципліни.
- Я багато займався спортом, особливо плавання.
Для нас зарезервували басейн, де я дуже часто бувала.
Я скористався можливістю пройти мій сертифікат першої допомоги.
А потім футбол, національний вид спорту в Німеччині.
Вермахт організовує чемпіонат.
ВПС Люфтваффе проти танкової дивізії, танкової дивізії.
І кожного разу на Парк де Пренс, завжди виграють німці.
Ганс Лоренц навіть запрошує серед художників солдатів для конкурсів живопису та малюнка.
Кумедні малярі в погонах тоді йдуть встановлюють мольберт,
в наймальовничіших куточках Парижа, як Монмартр.
Результат іноді дивує.
Як ці маленькі малюнки рядового Шміца, які втілюють його фантазії.
Не впевнений, що фюрер схвалив би це.
— Він хотів зайняти солдатів.
Дозвольте їм відчути надзвичайні речі.
І тому ми організувалися ці конкурси живопису.
А серед бійців був справжній артист.
І його батькові не бракує фантазії.
Він навіть збирається відремонтувати стару баржу, запропонувати солдатам круїзи по Сені.
Щодня 200 з них сходять на борт, на туристичному II,
впізнаваний звичайно, до свого прапора зі свастикою.
Єдиний дозволений цивільний човен подорожувати по Сені.
У програмі, давайте бухати, романтичні балади і красиві товариші.
Пропагуються човнові прогулянки в німецьких путівниках, виданих у Парижі.
Найвідомішим з них є Deutsche Wegleiter.
Особливо німецький Pariscope призначений для військ.
Карта метро, паризька культурна програма, Програма Вермахту.
Все зроблено для того, щоб німецький солдат знайшли там у великій мегаполісі.
– Цей посібник також стає дуже важливим для паризьких купців.
Тому що вони можуть розміщувати там оголошення.
Фотостудії пропонують зробити портрети вдома.
Такі заклади, як Лідо та інші кабаре рекламувати свої програми,
іноді також у кольорі.
Кіно, театр, взагалі культурне життя відновлюється досить швидко.
І німці беруть у цьому дуже активну участь також завдяки такому посібнику.
За кілька місяців Wegleiter стає 16 років понад 100 сторінок.
Паризькі рекламісти штовхаються біля воріт.
Оголошення німецькою, звичайно.
Модний салон, хутра, меблі, дитячі речі, а також ресторани.
На Монмартрі, одному з найпопулярніших районів окупантом,
найвідоміший ресторан звуть Мати Катерина.
Розташований на площі Тертр.
Він повний кожного дня.
І недарма власник цього маленького паризького бістро, адаптувати своє меню до смаків мешканців.
- Французькі та німецькі кулінарні смаки не однакові.
Наприклад, німці не люблять що-небудь молюск
і все морепродукти.
Хоча це чудово для французьких смаків.
Так це не споживається і тим краще для французів,
хто може щось їсти.
В меню у матушки Катерини, Страсбурзькі сосиски по шість франків.
Дивно, деякі харчові звички окупанта осяде,
у французькій гастрономії.
- Терта морква, це може здатися дивним, але того не було до приходу окупанта.
Ми почали їсти терту моркву в окупованій Франції, з окупантом.
Крім того, ми продовжуємо.
Але найсміливіші солдати будуть спробувати французьку кухню,
цілковита екзотика для них.
Ось лист від солдата, який вирішив піти на це, на місцеві кулінарні пригоди.
«Моя люба і ніжна дружино, я хотів би тобі сказати те, що змусить вас багато сміятися.
Уявіть, що я вперше спробував равлики, і я повинен сказати, що це було добре.
Я закрив очі, коли їв перший.
За зовнішнім виглядом і смаком чимось нагадує нирки.
Я міг би їсти це щодня.
- Париж був містом перших часів.
Одна з жінок розповіла що вона відкрила гарячий шоколад.
У неї ніколи раніше цього не було.
Шампанське навчились пити, алкоголь і навіть абсент,
що деякі пили в барах.
Офіцери та штаб, зі свого боку, живуть як магнати.
Подивіться це меню на святковій вечері в Опері.
У меню устриці, укуси à la reine, філе морського язика з Брія-Саваріном,
куряча запіканка з грибами і картоплею дофін.
І на завершення, в легкості, норвезький омлет.
Тоді як населення Парижа підраховується ці продовольчі квитки,
великі столи, які цінував окупант повні недосяжних продуктів.
Як у Максима, найпрестижніша адреса столиці,
Улюблена їдальня Германа Герінга.
Арно Брекер, улюблений скульптор фюрера, завсідник місця, напишу пізніше.
«Максим — це свято для очей і смаку як я ніколи не бачив,
ні до, ні після окупації.
1941 рік.
У Парижі панувала святкова атмосфера.
У Східній Європі починають збирати нацисти єврейське населення.
Це початок остаточного рішення, знищення євреїв Європи.
Як на цих жахливих кадрах, знятих у Латвії, самими катами.
Прибуває організатор цих розправ в Парижі в травні 1942 р.
Це Рейнхард Гейдріх, лідер СС, загони охорони.
Тут Гейдріх зустрічає Рене Буске, зліва на малюнку,
Начальник французької поліції.
Вона зробить чорну роботу.
— Французи кажуть собі:
Якщо ми робимо щось самі, ми зберігаємо певну автономію
і певний контроль над країною.
А оскільки уряд Віші погоджується з німцями по суті.
Антиєврейські закони та переслідування.
Справді немає проблем.
Перший захід, указ від 7 червня 1942 р.
Він зобов'язує паризьких євреїв носити жовту зірку.
Розповсюджено 83000 зірок в паризьких поліцейських дільницях,
три на людину.
Верх цинізму, їм треба платити з пайковими квитками.
Цей захід глибоко вражає парижан.
— Так от, у мене дуже чітка пам’ять про те, що я бачив літній джентльмен, який мав орден Почесного легіону.
Юрист, тому він мав свою адвокатську мантію, Орден Почесного легіону та жовта зірка.
Так, це, я повинен сказати, що я був здивований і зворушений.
Зворушений бачити цю расову сегрегацію яка нічому не відповідала.
Йому довелося піднятися в останньому вагоні метро.
І я сказав собі, що я та інші, ми їхали з ними.
Ми теж сіли в ту машину.
Ми хотіли показати... Це було трохи моєї солідарності з ними!
Якщо хочеш.
Що було небезпечно, нарешті, ми не знали.
Тому що якби ми коли-небудь збиралися зловлювати євреїв які були у вагоні.
Гап, нас з ними зібрали.
Липень 42, нацисти оголошують, що хочуть депортувати 100 000 євреїв Франції.
Тож французька влада виконує.
16 липня – огляд Vel d'Hiv.
13 152 жінок, чоловіків і дітей заарештовано, потім вивезено до таборів смерті.
Лише 3% з них повернуться живими.
- Франція входить в цей час, як справжній підручний,
в німецькій програмі остаточного рішення.
Між 1942 і 1944 роками 50 000 паризьких євреїв будуть розстріляні чи вивезені до таборів смерті.
Це найтемніші години, які ви знаєте Місто Світла під час нацистської окупації.
Осінь 1942 року, 2 роки наживи німців солодкість паризького життя.
Гертруда, маленький оператор Вермахту, тепер має свої улюблені куточки.
- У Люксембурзькому саду я завжди знаходив хтось побалакати.
Коли ми побачили маленьких дітей. Ми розмовляли з мамами,
це дійсно було дуже приємно.
Вона вирушає назустріч пригодам на висотах Монмартра.
Заінтригований цими місцевими художниками, вона бере свою мужність обома руками
і почати розмову з одним із них.
— Я розмовляв із художником.
Я хотів знати, чи він прийде заробляти на життя своєю професією.
І він закінчив тим, що зробив мені малюнок Пресвяте Серце, для мене.
Він навіть написав на ньому моє ім’я.
Але ця ідилія оманлива.
Паризький опір не дрімає.
16 вересня 1942 року відбувся перший напад перед будинком для солдатів на Єлисейських полях.
Саморобна бомба, захована біля входу в метро вибухнути занадто рано.
Потім вона пропускає солдатів на кілька хвилин які мали вийти з кінотеатру, просто поруч.
Тільки через 24 години ще одна бомба вибухає перед Grand Rex,
коли зі зборів виходить близько 2000 солдатів.
Цього разу загинуло 4 людини та 17 поранено.
Німецька відповідь, кілька десятків заручників розстріляний у відплату.
Ганс Лоренц, який був у натовпі, прокоментує ці події у своїх спогадах.
«Я вважаю, що мета опору не обов’язково вбивати німецьких солдатів,
а радше розділити німців і французів.
Ось що їм вдалося».
Така акція не залишається без впливу про повсякденне життя німецьких солдатів.
Їм більше не дозволяють виходити поодинці і носіння зброї стає обов'язковим.
Пильність тепер у порядку.
— Треба було бути обережними!
Особливо в метро.
Були небезпечні місця.
Якби ми підійшли занадто близько до краю набережної, існував ризик бути виштовхнутим на колії.
Але ми не повинні вірити, що опір травмував бійців.
Німці – професіонали.
Було створено спецслужби та Сіпо-СД викорінювати політичних опонентів.
З іншого боку у вас є, наприклад маленька вчителька,
хто вирішив чинити опір та надрукувати листівку.
І який виявляється абсолютно безпорадним в умовах репресій.
Отже, на початку невеликі групи бійців опору які формуються, мають багато труднощів.
Досить трохи інформації вивести з ладу цілу мережу.
Париж завжди буде Парижем.
Це не опір що заважатиме солдатам розважатися.
Незабутній Лідо, Мулен Руж, Folies Bergère, які щовечора беруть штурмом.
Але типовіше в очах окупанта, Шахерезада,
вулиця де Льєж, у 9-му окрузі.
Ці видовища зачаровують рядового Ленца який пише своїй дружині до Відня.
«Декор огляду милував очі, а також сцени та художній реквізит.
ігри-жарти, пісні і жінки в різних костюмах.
Якщо це ще можна так назвати.
Одна з частин, звичайно, була щоб потішити нас, віденські вальси.
І ми грали цю гарну музику прекрасного синього Дунаю.
Ви можете собі уявити, що попри мій ентузіазм щодо журналу,
від цих тонів моє серце трохи захворіло.
Паризькі ночі дозволяють солдатам щоб скористатися тим, що рейх
вважає це виродженим мистецтвом.
Свінг-музика американського ворога, суворо заборонено в Німеччині.
Також солдати люблять циганські оркестри і Джанго Райнхардт.
Водночас Рейх депортував тисячі ромів у концтаборах.
– Німці дуже люблять ці шоу.
А іноді трапляються справжні бійки між солдатами та французькою громадськістю,
за найкращі місця в залах.
Французькі зірки, такі як Моріс Шевальє, Містингуетт, Фернандель, Арлетті та Саша Гітрі
відбуваються перед окупантом.
Таким чином вони стають улюбленцями німецької громадськості.
- На цій війні, Париж не є військовою метою.
Тут у вас справді виняткова ситуація і ви можете передавати дозволи
навіть приємніше ніж вдома.
За тисячі кілометрів від Парижа, точиться бій.
Фронту потрібні люди і Клаус, берлінський солдат,
приєднався до Африканського корпусу Роммеля в Тунісі.
Але йдуть інші солдати, прямо з полів битв.
Париж — найвища нагорода, за їхні жертви.
Одного з них звуть Гісберт Віт, цей передавач у ВПС, 22 роки,
завжди страждав від проблеми з нирками.
Важко хворого Гіберта відправили одужує в Парижі.
Потім він тікає на кілька тижнів на полі бою, і він має намір цим скористатися.
- При кожній новій мутації, перше, що зацікавило мого батька,
це була культурна програма.
А про те, щоб сидіти під замком у лікарні, не йдеться.
З двома іншими товаришами, такими ж солдатами, як він.
Гісберт досліджує Париж.
Їхня спільна мрія – піти в оперу.
Але тільки офіцерські однострої або фраки допускаються.
Отже, Гісберт і його друзі придумають план.
— А третій із банди був офіціант в офіцерській їдальні.
І так він позичив на вечір фраки в роздягальні.
Він знайшов правильний розмір, тому троє одягли їх
і зробили мур.
Так і пройшли кілька хороших вечорів.
Пізніше батько сказав мені, Я не знаю, що б він з нами зробив,
якщо нас спіймають.
Проте вони робили це багато разів.
Опера, Opera Comique, Salle Pleyel.
Всюди квоти місць зарезервовані для військ.
І у командувача Паріса, звичайно, є свій ящик.
– У роздягальнях були чвари німецьких офіцерських кашкетів.
Я був повністю вражений, кажучи собі, що це буде подивіться це шоу,
це не було шоу голих танцівниць, але це було справді інтелектуальне видовище.
Є стільки ж німців, які добре розмовляють французькою і які цікавляться життям
Гадаю, французький інтелектуал.
Але й німці хочуть показати парижанам що вони велика нація культури.
Ми привозимо найкраще з Рейху.
Берлінська філармонія під дир Герберта фон Караяна.
Це відбувається в Théâtre de Chaillot, реквізований три вечори на тиждень,
забезпечити німецьке програмування.
Більш скромно бере участь і Гертруда об'єднання людей.
З протестантським хором Вермахту.
У 42 році з нагоди Різдвяних свят.
Вона співає «Пасіону» Баха в Нотр-Дамі.
У той же час бомби падають на Берлін, Гамбург, Мюнхен.
– Коли я повернувся до Німеччини у відпустку і що я розповідав про свої паризькі пригоди.
Від хору. З нашого концерту в Нотр-Дамі.
Батько мені відповів: то ти не знаєш війни?
Вони дійсно жили, як у мирні часи.
У Парижі, винятковому місті, війна щадить солдатів.
Тож Гісберт, любитель опери, зробить усе щоб уникнути повернення на поле битв.
- Насправді він знав, що як тільки його лікування закінчиться, він був би змушений повернутися на російський фронт.
Так і з одним із його друзів які мали медичні знання.
Вони вирішили зробити суміш із сечі і кров, щоб переконати лікарів
тяжкість його захворювання.
І завдяки цьому його не повернули на фронт.
Нам, своїм дітям, завжди казав він що врятувало йому життя.
Тому що треба знати, що жодна людина його одиниці не повернувся живим з Росії.
Поки що притулком залишається Париж сприяли військам.
Але скільки ще?
1943 рік, рік перелому.
У Сталінграді падають німецькі солдати як мухи,
де в'язні сотнями тисяч.
Вперше, Парижани відчувають, що ситуація змінюється.
Але преса контролюється окупантом а газети повідомляють лише славетні факти.
Тому парижани повинні шукати інформацію на англійській BBC.
- Ми були на Radio Londonres, але ми були дуже обережні.
Ми не надто голосно говорили.
Завжди в страху, що хтось інакше це чує тощо.
Траплялося, що німці заходити в хати
і негайно включити радіо, щоб побачити, що ми слухаємо.
І якщо воно потрапляє на RadioLondres,
людей, які слухали Radiolondon почали потрапляти в біду.
Французький повстанець стримано проти окупанта.
Як доказ, ці плакати співпраці.
Боротьба з більшовизмом стає,
після кількох ударів, боротьба проти бош.
Парижани вибирають плакати в метро зробити так само.
- У метро заборонено палити і ми розклеюємо плакати в кожній машині,
rauchen verboten, курити заборонено.
І тут це помітили французи що, вирізавши кілька букв,
вони могли існувати «зелену расу».
Це були німці, вони були одягнені в зелене.
А якщо настрій стає напруженим, німці мають ворогів не лише у Франції.
За 3 роки перебування в щоденному контакті з цивільними.
З окупантів деякі стали друзями, навіть коханці.
Офіцер Ганс Лоренц з'являється, не здригнувшись з її найкрасивішими паризькими завоюваннями.
– У моїх батьків були дуже відкриті стосунки.
Мій батько був справжнім бабником.
Обидва не втрачали жодної нагоди.
Вони прожили життя самі по собі.
Але кохання між француженкою та німецьким солдатом це немислима річ.
І все ж...
Від ненависті до байдужості, від мирного співжиття до дружби.
І від сексу до кохання.
Людська природа робить свою справу.
На початку квітня 1943 року 24-річна бретонська дівчина прибуває в Париж.
У Маргеріт Руксель велика проблема, вона народжує дитину Отто Хамона,
унтер-офіцер німецьких ВПС.
А якщо вона приїде до Парижа, то народжувати в клініці Порт Роял.
Особлива дієта дозволяє жінкам народжувати анонімно, під вигаданим іменем.
Плід цього забороненого союзу, маленький Даніель, дитина любові.
– Батько дуже щиро любив мою маму. Моя мама завжди любила мого батька, вона була без розуму від нього.
мама була вдома і я поставив фотографію свого батька на телевізорі.
Вона не знала.
Приходить несподівано, дивиться: Отто!
Вона була схожа на молоду дівчину, яка знаходить свого коханого.
І це щось, і вона плакала!
Це щось, так, дуже гарна історія.
Ця історія між Отто і Матильдою починається в Бретані,
на дорогах Сен-Мало, де вони вперше зустрілися.
— Вона їхала на велосипеді по дорозі на Сен-Мало.
Здається, вихідний мав бути.
І вона зустріла мого батька, який був за кермом і його товариш,
і вони зупинили машину і вони говорили з моєю мамою.
І мій батько мав маленьку деталь що мене дуже потішило.
Він їв вишні.
Батько їв вишні і він запропонував вишні моїй матері.
Матильда знаходить роботу їдальні в казармі, де живе Отто.
Закохані проводять час разом.
З обох сторін оточення в курсі. Але ми закриваємо очі.
Проблеми виникають, коли на світ з’являється Даніель.
Батько поїхав до мене в Париж і його не пустили.
Йому заборонили вхід!
Його не пустили в клініку.
— Німці не мають права впізнати цих дітей.
Вони не мають права одружуватися з µ з французами.
Все це було заборонено Вермахтом.
Отто побачить сина лише раз обійняти його.
– Сказав він матері. Він сказав: мамо, у мене є син у Франції.
Я хочу, щоб якщо я помру, Я хочу, щоб його виховували, як мене, виховували мене.
Але війна робить свою справу і підрозділ Отто повинен покинути Францію.
Деніел дізнався, хто його батько, коли йому було 4 роки.
- Я пішов повертатися до школи і діти прийшли до мене.
Вони не знали мене, тому що між ними, вони знали один одного.
Вони прийшли до мене. Ти син Боше?
Що це означає ? Що це ?
А потім ну так, твоя мама зробила боче... Є тільки слова, але найбезглуздіші,
найогидніше, що ми чули! І так.
А у мене було тільки одне бажання, це плач. Більше не треба повертатися до школи та плакати.
Так, бути дитиною ворога.
Клеймо, яке Даніель носитиме все життя.
Під тиском оточуючих, прекрасна історія між Отто і Матильдою
перетворюється на кошмар для матері та її дитини.
– Мама була дуже збентежена.
Вона не... Ні, ні, ні.
Я дошкуляв своїй матері.
Справжній сором для моєї мами.
Та й соромно їй було що вона не могла... Так.
Але в неї завжди хтось був який також був там, щоб нагадати йому.
Так, завжди йому хтось нагадає!
Навіть сьогодні це важко визначити точну кількість дітей
в результаті відносин між французами та німцями.
Оцінки коливаються від 60 до 200 тис.
Так багато прихованих історій кохання жила в соромі.
6 червня 1944 року, день Д на пляжах Нормандії.
Американці, англійці, канадці відкрити західний фронт,
щоб оточити гітлерівську Німеччину.
Зараз за 250 км від Парижа точиться війна і вперше за 4 роки,
Гертруда бачить наслідки. З оператора вона стала медсестрою.
- Ми повинні були піклуватися про них, бинти,
надання першої допомоги.
А загиблих було не один.
У Парижі, однак, верховне командування робить Ніби нічого й не було.
Інструкції, які надходять із Берліна, чіткі, без паніки.
Ми повинні викликати довіру у парижан.
Але за лаштунками ми зайняті.
– Тоді, на початку серпня 1944 р. персонал ставить питання про відкликання.
Але ми ще не розглядаємо повернутися до Німеччини.
Потім починаємо записувати записи систематично.
А літо 44-го описують як дуже сніжне.
З шматочками попелу, що падають.
Події поспішатимуть.
19 серпня почалися перші бої на вулицях.
Це початок повстання парижан.
Повний сюрприз для Гертруди.
І вперше вона боїться.
- Ми більше не були в безпеці на вулицях, всюди стріляли.
Там справді була війна.
Єдина можливість втекти.
Деякі вже зробили це, як офіцер Лоренц.
Завдяки паризьким друзям він знайшов водія який вивіз його до Німеччини.
Але для простих солдатів нічого не планується.
Бо для Гітлера, поразка ніколи не була можливістю.
- Німець обов'язково перемагає, оскільки це вища раса,
скажімо їхати швидко.
А в той час добрий солдат, він той, хто гине в бою,
захищати свою країну або так хто переможе.
Отже, 20 000 солдатів самі по собі.
Їх варіанти невеликі.
У цьому місяці серпні 44 потяг виключено.
Залізниці були саботовані французьким Опором.
Гертруді всього кілька годин щоб знайти рішення.
— Ніхто про нас не дбав щоб витягти нас із Парижа.
Ми їхали на останньому метро, мої подруги і я.
І ми поїхали на термінал.
Ще було деякі німецькі вантажівки,
вже пошкоджені кульовими дірками.
Один із них забрав нас.
По дорозі кілька разів доводилося зупинятися ховати.
По нас стріляли.
Це було жахливо!
Цікаво, як ми це пережили.
Для Гертруди перша зупинка – Верден, потім Нідерланди.
Для неї війна триває.
У Hôtel Meurice, новий комендант Парижа, Дітріх фон Хольтіц,
отримує замовлення з Берліна.
Захистіть місто будь-якою ціною, до останньої людини.
Це підірве стратегічні місця, телефонні станції,
Сенат і міст Олександра III.
Все на місці, щоб Париж стає полем битви.
Єдина проблема: більшість солдатів уже немає на Нормандському фронті.
— Німці намагаються в останню хвилину збирати саморобні агрегати.
І тоді ми зрозуміли.
Що серед 20 000 солдатів, які були в Парижі, дуже небагато мали справжню військову підготовку.
В основному це були державні службовці у формі, але не солдати.
23 серпня друга ДБ генерала Леклерка знаходиться в 50 км від Парижа.
Ніщо не може зупинити це.
Отже, фон Хольтіц знає що оборона Парижа — марна трата часу.
Він навіть веде переговори про припинення вогню з опором.
У Берліні ми залишилися без інформації.
Тож Гітлер розбиває телеграму з цим знаменитим питанням.
«Париж горить?»
- Це не був наказ про знищення.
Фон Хольтіц упорядкував правду у своїх мемуарах після війни,
тому що він думав, що французи хочуть чути це.
Він не мав інтересу інформувати Берлін що він домовився про перемир'я з Опором.
Можна було б розглянути як державна зрада.
— Він поводився більше як солдат ніж у нацистських словах, що все закінчилося
і щоб краще було зберегти Париж і війська ніж іти в бій до кінця,
що все одно було поразкою.
24 серпня близько 18:00 перші французькі бронемашини генерала Леклерка прибути до Парижа,
перед ратушею, вже захоплений Опором.
Раптом ми почули дзвонять церковні дзвони.
Того дня радіо пройшло через руки Опору.
І що ? Промовець повторив і запитав:
панам паризьким священикам ласкаво дзвонять у свої церкви,
за визволення столиці.
Тож було справді гаряче! Це відбувалося в той час.
Так ми потроху чекали всі церкви навколо починають дзвонити.
Це було дуже, дуже зворушливо.
Але наступного дня, 25 серпня 1944 р. точиться бій.
Навколо вони особливо жорстокі Німецькі стратегічні точки.
Комендантура, Велична і Військова школи.
Понад 1000 французів і 3200 німців там життя своє покладуть.
Одна за одною німецькі фортеці впаде.
Le Meurice – одна з перших.
Тут фон Хольтіц підписує капітуляцію, рівно о 14:45 год.
— Тоді він теж мав підписувати накази здачі, які були доставлені
у супроводі німецьких офіцерів французькі або союзні солдати,
у різних точках німецького опору.
Париж звільнено.
Ці образи сцени радості йти по світу.
Як і старих занепалих німецьких панів.
Майже 13 тис. з них буде взято в полон.
Зміна ролей для парижан.
Цілком символ.
Німець, який демонстрував Конкорд до Єлисейських полів.
Це переможне військо стає переможеним військом і навпаки.
Вчорашні невдахи стають сьогоднішні переможці.
Парижани окупації не забули, нестатки, набіги та репресії.
Навіть колишній окупант у ситуації поразки це полегшення,
що іноді сприяє переповненню.
Там справді є сцени солдатів, кого будуть ображати,
кого збираються трохи приставати, на кого будемо посилати образи і плювки.
Насправді існує насильство, навіть якщо це вимірюється,
який вербальний і фізичний, але це насильство,
Я б сказав насильство звільнення.
Це справді цивільне населення.
І ми часто бачимо, вони не чоловіки,
але це жінки чи діти які, зрештою, мстять.
Нехай і розмірено, але помститься за цю окупацію або цього переможця, який зараз переможений
а хто беззахисний.
Для цих солдатів війна закінчилася.
З окупантів вони стають бранцями.
Новий статус, намальований на їхній формі, ПГ для військовополонених.
800 000 німецьких військовополонених будуть реквізовані для очищення пляжів,
роботи на шахтах Півн.
Останній з них повернеться в 1948 році.
Гертруда прибула цілою та неушкодженою до Німеччини.
Повернулася в рідний край, одружений і мав трьох дітей.
Зараз вона живе в будинку престарілих на півночі Німеччини.
Клаус, солдат першої години, чотири роки провів у полоні в США.
У 1948 році після восьми років відсутності. Зараз живе в Берліні.
Рядовий Гісберт повернувся до Німеччини.
Він відкрив магазин побутової техніки в Клоппенбурзі. Музика залишалася його пристрастю.
Після її смерті в 2014 році її донька берегла ці сувенірні фотографії Парижа.
Офіцер Ганс Лоренц знайшов свого сина.
До своєї смерті в 1966 р. він продовжував організовувати культурні заходи,
наприклад Фестиваль вина в Німеччині.
Що стосується Даніеля Рукселя, дитини Боше,
він зустріне свою німецьку родину у віці 12 років.
У 2009 році, після років адміністративної тяганини, отримав подвійне німецьке громадянство.
Зараз його звуть Даніель Руксель Хамон.
У Парижі ні сліду не згадує темні роки окупації.
Захоплення німців містом світла залишився недоторканим.