נשר הרייך, דגל צלב קרס ודורכי אווז.
מצבנו טוב ב-1940.
התמונות הללו צולמו בצרפת, בפריז, על ידי חיילי הצבא הגרמני, הוורמאכט.
בשנות המלחמה הוא היה כאן בבית.
יותר מ-100,000 חיילים, קצינים, גנרלים.
גברים אבל גם נשים עברו על ידי עיר האור.
פריז הייתה עבור כולם החלום האולטימטיבי.
- פריז, אלו היו השנים הטובות ביותר.
בשמים, אוכל טוב.
וכל המונומנטים האלה שכדאי לבקר בהם.
רחוק משדות הקרב,
האדונים החדשים שנבנו מפריז, אלדורדו.
חושבים עליהם הכל.
- הדייר ידע לבחור את המקומות הכי נחמד והכי מהנה.
הם לא מתכוונים להכניס את עצמם לדירה מרושעת. זה ברור.
בשכונות היוקרתיות, גרמניה שנייה.
מבואה, בית קפה, קולנוע. או ההצעה של 100% גרמנית ששמורה לחיילים.
- הם היו צריכים להיות מסוגלים לחיות כמו גרמני. זה היה מאוד חשוב.
החיילים נהנים כאן ללא הפרעה.
בלילה, קברטים, תיאטראות, מסעדות, אבל גם זונות צרפתיות עומדות לרשותן.
- זה אפשר לי ליהנות מדברים שלא היה לי בבית.
בתי בושת, למשל.
לפאריסאים, הכיבוש הגרמני מוביל למחסור.
כרטיסי מנה, אלא גם פשיטות ודיכוי עזה.
- אלא אם אני טועה, הרגשנו את יד הכיבוש.
ואם הכל מתנגד להם, צרפתים וגרמנים לפעמים יתקרבו.
מעוינות, חלקם יעברו לאהבה.
וסיפורים כמו אלה של מרגריט ואוטו אפילו יביאו לעולם ילדים.
– אבי אהב את אמי בכנות רבה ו אמא שלי תמיד אהבה את אבא שלי,
היא כעסה על זה.
ההרפתקאות הפריזאיות של החיילים האלה, הם אלה שמספרים להם.
הראשון קלאוס, חייל הלופטוואפה, חיל האוויר.
וגרטרוד, מוקדנית.
ואחר כך ילדי חיילים ששמעו הסיפורים והתמונות והמסמכים הארכיונים שלהם.
היום, פיטר לורנץ, בנו של קצין, קצין בכיר, ומרגרט ויטו,
בת של חייל פשוט, הם שומרי זכר אביהם.
- הוא היה מוקסם מחיי המטרופולין הזה.
אבל יש גם אלפי יומנים, אינספור אלבומי תמונות,
מבלי לשכוח את מיליוני המכתבים שנשלחו בשנות המלחמה למשפחות.
כל כך הרבה סיפורים ייחודיים, המלצות במהלך 4 השנים הללו, כשפאריס הייתה גרמנית.
החיילים והקצינים האלה, מי הם היו?
איך הם חיו ביום יום בעיר הכי יפה בעולם?
ומה היו היחסים האמיתיים ביניהם האדונים החדשים והפריזאים המנוצחים?
בפעם הראשונה, כיבוש פריז נאמר דרך הקצה השני של הטלסקופ,
בצד של החיילים הגרמנים.
פריז, הכיבוש שחוו הגרמנים
14 ביוני 1940.
בפריז מזג האוויר מבטיח להיות זוהר.
אבל הבירה היא עיר מתה.
הרחובות, טרסות בית הקפה והבניינים ריקים.
מתוך 1.8 מיליון פריזאים, יותר ממיליון ברחו.
ומסיבה טובה, הסיוט הגרוע ביותר שלהם נמצא בהתהוות להפוך למציאות.
הוורמאכט, הצבא הגרמני צועדים על הבירה.
היטלר ניצח את צרפת.
בזכות הבליצקריג, הבליצקריג.
תוך 5 שבועות בלבד של לחימה עזה.
אגרה של 80,000 חיילים הרוגים.
כמה קילומטרים מפריז, הכוחות המנצחים עוצרים סופית.
טוראי ורנר, בן 18, זוכר יליד סקסוניה התחתונה.
– לפני הכניסה לעיר, היית חייב שננקה את הרכבים והמדים שלנו.
היינו צריכים להציג את עצמנו בתור חיילים מטופחים.
היינו צריכים לעשות רושם טוב.
זה מהצפון, Porte de Clignancourt ופורט דה לה וילט,
שהיחידות הראשונות מגיעות.
- מגיעות היחידות הראשונות בפריז בסביבות 6 בבוקר.
אלו יחידות אופנועים.
הם הולכים לפלאס דה לה קונקורד.
זה גם יהפוך למיקום מרכזי לפיקוד העליון הגרמני.
הגרמנים לא פוגשים אף אחד התנגדות בפריז.
פריז, עיר האור נפלה זה עתה בידי הרייך.
תפיסה יפה ונקודת הזהב של קמפיין מוצלח.
טוראי קלאוס היה אז בן 19
והוא מודד את מזלו.
שמחתי להיות בפריז, זה הכי טוב שיכול היה לקרות לי.
אני מברלין, אני מכיר את הערים הגדולות. אבל פריז היא עדיין כיתה מעל.
כאן יכולתי לחיות בלי לסכן את חיי.
כאן כבר לא הייתי בסכנת חיים.
השלב הבא עבור חיילי הוורמאכט להקים את המפקדה הצבאית שלהם.
בעיר נטושה בשני שליש מבין תושביה, התנאים אידיאליים.
המלונות הגדולים ריקים. וגם רוב הדירות.
כדי להימנע מריבות, פריז הוכרזה כעיר פתוחה,
על ידי השלטונות הצרפתיים.
זה אומר שהיא צריכה להתכופף לדרישות הזוכים.
אז לגרמנים יש קארט בלאנש.
- המדריך הטוב ביותר היה מדריך מישלן, שמתורגם גם לגרמנית.
מדריך מישלן, המדריך האדום, 1939.
מהם המקומות הטובים ביותר? המלונות הטובים ביותר?
אז הכובש הצליח לבחור את המקומות הכי נחמד והכי מהנה.
וגם הכי סמלית של פריז.
אלה סמלים, כמובן.
הם לא הולכים להכניס את עצמם לדירה מרושעת, זה ברור.
והמלונות שנתפסו כולם מאוד יוקרתיים.
החל מה-Meurice, rue de Rivoli, המטה של הגנרל שמבורג.
המאסטר החדש של פריז.
הריץ, פלייס ונדום, הארמון היוקרתי ביותר בעיר
שמור למכובדים גבוהים ביקור בפריז.
מרשל הרמן גרינג, מפקד חיל האוויר,
הייתה סוויטה שמורה לשנה.
הגדה השמאלית, מלון לוטטיה. הארמונות המודרניים ביותר של פריז.
זה הופך למושב האבווהר, השירות החשאי הגרמני.
והחשוב מכל המג'סטיק.
במלון זה נמצא ה-MBF, במילים אחרות פיקוד צבאי גבוה על כל צרפת.
בראשו, הגנרל אוטו פון שטולפניגל.
- בכל פעם, זה סמל. זה שער הניצחון, זה לא כלום.
שדרת ד'אינה, כל השמות האלה שהם הניצחונות של נפוליאון.
וזו גם נקמה. זו נקמה!
וכדי להבטיח בטיחות מירבית במקומות הרגישים במיוחד האלה,
השירות החשאי הנאצי לקבל את התוכניות המדויקות.
- מפות של הקדסטר הזמין באופן חופשי.
והתוכניות האלה תמיד מציגות את דלתות הכניסה, דלת היציאה היא במקרה של תקיפה.
תמיד הזדמנות לברוח.
וכמובן, מקומות הדרישה נעשו על פי האפשרויות הללו,
תמיד ממהר.
ככל שמקום תפוס יותר חשוב, כך יש לו יותר אחת, שתיים או אפילו שלוש דלתות יציאה.
השוטרים לא יצטרכו להתלונן של הלינה שלהם.
הג'ורג' החמישי, רפאל, הקרילון, המונסו המלכותי
ועוד כתובות יוקרתיות שמורות להם.
שאלה של נוחות, אבל לא רק.
- כל חדר מצויד בטלפונים.
לא רק שיכולנו להכיל את כולם, אבל הייתה לנו גם את התשתית.
מה שהיה חיוני היה שיהיה חשמל ובקרה על מרכזיות טלפון.
כמו במלונות יש רק מיטות.
אז אתה צריך שולחנות כתיבה, מנורות, מכונות כתיבה.
אז הגרמנים עושים אינסוף רשימות דרישות שהצרפתים צריכים לספק.
אז איך זה עובד?
קח את הדוגמה של המג'סטיק עם הסוויטות היוקרתיות שלו.
קומה ראשונה, חדר 119 הפך משרדו של סגן אחראי
לנהל את ההרשאות של החיילים.
בסמוך, חדר 118 לשעבר. זה הופך למזכירות.
וה-117 משמש כעת להקלטה חיילים שזה עתה הגיעו.
כמה קומות גבוהות יותר, ברביעית, הסוויטה לשעבר 464 הפכה למשרדו של ד"ר. מיכאל.
הוא אחראי על השליטה בכל המשק של צרפת באזור הגרמני.
הרשויות הצבאיות הגבוהות ביותר מוזמנים לשם.
העיצוב פשוט וספרטני.
דיוקן של היטלר וזהו.
קפדנות צבאית מחייבת.
בסך הכל תפסו הגרמנים 400 מלונות בפריז.
בעלי המלונות הללו לא יצטרך להתלונן.
הדייר משלם את החשבון שלו, אבל עם כסף צרפתי.
זה תלוי בצרפת לשלם עלויות הכיבוש הגרמני.
400 מיליון פרנק, או 160 מיליון יורו, כל יום.
- הקימו חשבון בנק שעליו תשלם המדינה הצרפתית
400 מיליון פרנק מדי יום.
זה עם כסף מהחשבון הזה שהגרמנים הולכים לממן את הכיבוש.
בתי מלון, אבל גם משלוחים לרייך.
גרמניה משלמת את החשבונות שלה, אבל עם כסף צרפתי.
לצרכיהם, הגרמנים שמו את ידיהם על דירות או אפילו בניינים שלמים.
זה של הבנק הבריטי היוקרתי מאוד לוידס מלונדון.
מה שהופך לאיגוד האשראי הרייך.
ואחר כך על בניינים ודירות יהודי פריז שברחו מהנאצים.
ואין שאלה, כמובן, של תשלום שכר דירה.
אם אתה יהודי, בונה חופשי, אנגלי, אמריקאי, אין לך זכות בעלות.
יש דירות ריקות, לכן, יש ספולציות.
יש דרישות ויש חותמות.
יש דירות אטומות ודירות אלה, הם נקראו דירות היהודים.
זה ידוע.
אני חושב על אחוזות רוטשילד, לדוגמה.
אחוזת רוטשילד, בשדרת פוך, הופך להיות המטה של Sipo-SD,
המכונה הגסטאפו והאס אס האימתני, חוליות אבטחה.
זה האגף החמוש של המפלגה הנאצית, ידוע באכזריותו חסרת הרחמים,
כלפי אויבי הרייך.
- בכל פעם, המקום הזה מוחזר.
אנחנו הופכים את המקום ואנחנו נותנים לזה מטרה חדשה.
אבל כרגע, ה-SS וה-Sipo-SD לא רק לקחת את הסימנים שלהם, בדיסקרטיות.
הכוח האמיתי נמצא בידי הוורמאכט, הצבא הגרמני, אבל רק לעת עתה.
למלונות ולבניינים שנתפסו,
ישנם גם שני בתי חולים לאריבואיזיר וה-Pitié Salpêtrière.
מרפאת שיניים ברובע 13ᵉ.
יש גם את הצריפים, ששלושה מהם נמצאים במרכז העיר, הנסיך יוג'ין, בית ספר צבאי ואפילו פוליטכניק.
כאן ישוכנו החיילים בתנאים הרבה יותר פשוטים.
- וכמובן, כמה רבעים הם מיוחסים.
ומזרח פריז נחשב רובע החלונות האדומים, הרובע הקומוניסטי.
ה-10ᵉ, ה-11ᵉ, ה-19ᵉ, ה-20ᵉ. שם, יש מעט מאוד נוכחות גרמנית.
הכובש גוזר עוצר.
אף אחד ברחובות פריז מ-23:00.
והחלונות צריכים להיות חסומים.
הגרמנים רוצים עיר נטושה ונראה מהשמים, בלתי נראה בלילה.
שערי הבירה מוכנסים מתחת מעקב גבוה.
בין טנקים לחסימות, כולם חייב להראות כפה
להיכנס לפריז.
הצרפתים כמובן אלא גם חיילי הרייך.
שומשום, ה-Ausweis, פס, תקף בין מספר שעות למספר חודשים.
כדי להשיג אותו, פנה לקומנדנטור, כיכר האופרה.
- הקומנדנטור הוא המקביל של בית עירייה צרפתי.
זה מסדיר את כל העניינים המנהליים כל יום.
ומספק את כל הניירות שדורשים אישור מהגרמנים.
אבל זה גם מתפקד כנקודת קבלה, לחיילים גרמנים.
הם מוצאים כל מה שהם מחפשים, בקומנדנטור.
וכדי לוודא שבאמת פריז הפך לגרמני,
צומת הדרכים העיקרי של הבירה לראות את הפאנלים האלה פורחים
להפנות כוחות למקומות אסטרטגיים.
בתי חולים, צריפים וכמובן מרכזי פיקוד.
בקיץ 1940 השתנתה פריז בעיר גרמנית.
והנה המצעד, המכתיר את שעת התהילה הזו.
מפגן הכוח הראשון של האדונים החדשים, מצעד הניצחון,
למרגלות שער הניצחון.
10,000 חיילים צועדים אווזים, בשדרה נטושה.
- יחידות גרמניות עורכות את המצעד הראשון שלהן של ניצחון.
לא בשאנז אליזה, כפי שנאמר לעתים קרובות,
אבל בשדרת פוך.
אתה יכול לראות את זה בתמונות.
שער הניצחון מעט אלכסוני.
אם אתה רוצה את דעתי, זה היה ניסיון כדי לא להעליב את הצרפתים יותר מדי.
עם זאת, עבור הגברים האלה, זה רגע גדול של כוח.
חייל אוסטרי צעיר זוכר.
"הרגשנו כמו המאסטרים של העולם, בזמן חציית פריז.
אני חושב שזו הייתה הרגשה נורמלית עבור חייל.
היינו גאים שניצחנו את הצרפתים מהר כמו."
אבל הטוב ביותר עוד לפנינו.
הכניעה של האויב התורשתי, 10 ימים לאחר מכן.
- אנדרטה של יהירות גאלית מכוסה בדגל הרייך.
היטלר זז באופן אישי.
הוא דורש את כניעת הצרפתים כמו זה של הגרמנים 22 שנים קודם לכן, ב-1918.
ראשית המקום, קרחת רוטונדה, ליד קומפיין, 50 ק"מ צפונית לפריז.
ואז העגלה הזו הוצאה במיוחד ממוזיאון.
על אותו שולחן זה הצרפתי והגרמנים חתמו על שביתת הנשק,
מיום 11 בנובמבר 1918.
הפיהרר מנצח כמה ימים לאחר מכן עם ביקור פתע בפריז ב-6 בבוקר.
הטיול היחיד שלו בעיר זו שמרתק אותו מאז נעוריו.
- הוא היה במגדל אייפל, בטרוקדרו.
איפה צילמנו את התמונה המפורסמת שלו.
אחר כך הלך לאופרה.
יש אפילו קונסיירז' שיש לו את המפתחות ומי יכול לבקר את המשלחת הזו.
במהלך ביקור זה ציין היטלר כי היה שינויים מתוכניות
שאותו למד בצעירותו.
התוכניות האלה של האופרה, הוא הכיר אותן כמעט בעל פה.
ואכן, השוער מאשר לו שהעבודה נעשתה.
אתה יכול לראות כמה הוא היה מוקסם, על ידי העיר הזו.
מאוחר יותר, היטלר יפקיד את האדריכל שלו, אלברט שפיר.
"זה היה חלום חיי כדי להיות מסוגל לבקר בפריז.
לא פעם תהיתי האם להרוס את פריז.
אבל כשבנינו מחדש ברלין החדשה.
פריז תהיה רק הצל שלה.
אז למה להרוס את זה?"
הקסם הזה לעיר האור, היטלר חולק את זה עם ג'וזף גבלס,
שר התעמולה הנאצית.
בשביל גבלס. פריז תהיה עיר הראווה של הרייך.
המקום בו החיים טובים, בתנאי שאתה גרמני.
– בעיני גבלס, פריס הייתה חייבת להחזיק מקום מיוחד ברייך.
מהר מאוד הוא הבין שצריך לשמר האווירה והאופי הייחודי של העיר הזו.
להקים סדר גרמני טיפוסי בפריז.
הפוך את פריז לברלין שנייה.
זה לא היה אינטרס של הגרמנים.
פריז, עיר הראווה, היה אמור להיות אטרקציה עבור החיילים.
איפה שהם יכלו לחוות הרפתקאות.
פריז תהיה עיר המנוחה של הלוחם.
איפה הוא יכול לשכוח את הייסורים שדות קרב.
ואם הגרמנים ניצחו במלחמה.
האם הם יצליחו לנצח לבבות של פריזאים?
סוף קיץ 1940, עם שביתת הנשק החתומה,
המלחמה הסתיימה היטב ובאמת, לפחות בצרפת.
חיילי הוורמאכט הופכים כעת כוחות כובשים.
לאט לאט, שגרת היומיום נכנסת למקומה.
- ראשית יש את העובדים הקבועים שעובדים במינהלים שונים.
הם בין 20 ל-25000 ולא משנים לעתים קרובות.
בפריז, אין צורך בכוחות קרב, אבל עדיין יש קבוצה של חיילים
שניתן לגייס במקרה של צרות.
ואז יש תעשייה בפריפריה,
שמפתחת נשק עבור הגרמנים.
במיוחד טנקים.
וצריך חיילים לנסות אותם.
אבל זה לא רק גברים בצבא הגרמני.
חברות עזר צעירות של הוורמאכט להגיע כתגבורת.
הם מהווים פחות מ-10% מכוח העבודה, אבל לתרום למאמץ המלחמתי,
על ידי תפוסת עמדות ושחרור ובכך גברים שמצטרפים לחזית.
הם לרוב מזכירות או מפעילים, בשידורים.
הצרפתים מוצאים להם מיד כינוי, העכברים האפורים.
ואם היא מתחייבת, זה לא בהכרח מסיבות אידיאולוגיות.
- המדים היו מאוד יוקרתיים. הוא היה חייט.
חייט היה משהו מאוד אלגנטי בזמנו.
אז הצבא הציע חייט לנשים האלה, שהיא מעולם לא יכלה להרשות לעצמה.
רובם הגיעו מבתים די צנוע ומצא כי אחיד זה
היה משהו מאוד מיוחד.
מלחמה גם מאפשרת להם לברוח מהתפקידים עקרת בית שנכפתה על ידי האידיאולוגיה הנאצית.
כבונוס, היא מגלה את האימפריה החדשה של היטלר עם התכשיט שלה, פריז.
- כששובצו לגרמניה או באוסטריה, הם היו קצת מאוכזבים,
כי היא רצתה לנסוע לחו"ל.
בין היעדים המועדפים, הייתה כמובן צרפת ובמיוחד פריז.
זה היה מספר אחד, פריז.
עיר האופנה ועיר האהבה.
ביניהם גרטרוד, מא כפר קטן בצפון גרמניה.
היא אחת מאותן ברי המזל המשובצים לפריז.
היא הייתה אז בת 20.
- לא היה לי מושג ספציפי על מה שמחכה לי בפריז.
פשוט שמחתי שלא סיימתי בבית חרושת לנשק גרמני.
שובצתי לקומנדנטור התובלה צפונה.
גרטרוד מגיעה ב-1940 עם קבוצה של 30 בנות.
הם מתארחים בבית מלון קרוב למדלן.
בפריז הכל חדש עבורה.
- היינו במטרופולין.
רובנו לא ידענו לא בערים הגדולות.
הרגשנו זרים, קצת אבודים.
באמת היית צריך להיכנס לראש שלך שהיינו עכשיו בצרפת וכבר לא בגרמניה.
בהתחלה לא נתנו לנו לצאת לבד מהמלון שלנו.
הסיעו אותנו לעבודה שלנו.
קצת פחדנו.
לא ידענו מה שלומם של הצרפתים להגיב לנוכחות שלנו.
איך הצרפתים יגיבו?
זו הדאגה של הצוות.
אין שאלה של שחרור החיילים לטבע.
בחודש שהותו הראשון, טוראי קלאוס נשלח לצריף פריזאי.
- היינו צריכים להתיישב קודם בצריף שלנו, בבית הספר הצבאי.
למצוא את הסימנים שלנו, לנקות את המדים שלנו.
אתה יודע, חיי היומיום של חייל הם תמיד מאורגן עד הדקה.
אנחנו תמיד מוצאים לך דברים לעשות. אנחנו אף פעם לא משתעממים.
אבל אסור היה לנו לצאת מיד.
והפקודות מגיעות מהפירר עצמו, מיום 18.6.40.
החייל חייב להיות דוגמה לרוח הצבא הגרמני, במונחים של צדקנות,
עליז, גברי, בכל המצבים.
במילים אחרות, היטלר מצווה על כל חייל לעשות זאת להתנהג בצורה נכונה עם הפריזאים.
המטרה להפוך את האויב לבעל ברית.
בשנת 1940, האוכלוסייה הצרפתית חשה נטושה על ידי ממשלתו שלו.
בצד הגרמני, הבנו שהייאוש והכעס של הצרפתים
נגד המדינה שלהם הייתה הזדמנות לעמוד באור טוב.
ברמה הגבוהה ביותר, אנו חותמים הסכם באוקטובר 1940.
כשהיטלר פוגש את מרשל פטן, במונטואר.
עם לחיצת היד הזו, הלוחם הזקן מוורדן מבטיחה רשמית,
שיתוף הפעולה של ממשלת וישי למאסטר הבא של אירופה.
כעת נותר לזכות בלבבות הפריזאים.
לאחר מכן מתחיל מבצע פיתוי אמיתי.
החיילים מופיעים כל יום בשאנז אליזה.
מגפיים מצוחצחים ללא דופי ובסדר מושלם.
ואז המחווה הסמלית החזקה הזו.
הם באים לעשות מדיטציה על קברו של ה חייל לא ידוע, מתחת לשער הניצחון.
מחווה מחושבת מאוד.
– לגרמנים היה מוניטין להיות ברברים, במיוחד בצרפת.
ואז מגיעים הברברים.
אבל אנחנו מגלים שהוא לא נראה כמוהו לברברים
ושלא התנהגו כך.
התברר שהם לא אוכלים גם לא ילדים קטנים.
משהו שלא היינו כל כך בטוחים לגביו בהתחלה.
הייתה להם הילה של מנצחים.
הם ריתקו את כולם, ללא יוצא מן הכלל. אפילו גברים.
אנחנו יכולים להבין שהגעתם של החיילים האלה, עם המדים המחויטים היטב,
מגפי העור שלהם על האופנוע שלהם הייתה סנסציה אמיתית.
על מדרגות האופרה של פריז ובגנים ציבוריים,
להקות צבאיות מנסות לפתות הפריזאים
והקנטינות של המטבח הלאומי סוציאליסטים מחלקים מזון
חינם לנזקקים.
- יש אנקדוטות שמספרות מאשר בנים צרפתים קטנים
ששיחק מלחמה כולם רצו להיות חיילים גרמנים.
כי הם היו המנצחים.
התעמולה עשתה את שלה.
אז מה-40 ביולי, הפריזאים חוזרים מגלותם.
ביניהם, ז'אן קלוד, פריזאי בן 19.
הוא מגלה את עירו ואת האדונים החדשים.
– חזרנו לפריז ואני עדיין יכול לראות פוסטרים שעליהם
ראינו חייל גדול מחייך עם ילד על הכתפיים.
והיה כתוב אוכלוסיות נטושות, לסמוך על החיילים הגרמנים.
זה היכה בי. הסתכלנו על זה בחוסר אמון.
לא היינו בטוחים אם אתה רוצה. לא ידענו כלל ושום דבר מיוחד.
אבל למעשה, חזרנו, הכל היה רגוע.
הפחדים הגרועים ביותר מתפוגגים משני הצדדים.
לחיילים גרמנים, ה-40 שנה יהיה זה של כל ההנאות.
וקלאוס, החייל הברלינאי, סוף סוף עשה זאת החופשה הראשונה שלו.
- זאת פריז.
שם, זה אני, בקומה הראשונה של מגדל אייפל.
עלינו לקומה הראשונה, כי המעליות לא היו תקינות
וזה כבר היה גבוה מאוד.
פנתיאון, נוטרדאם דאם.
זיכרונותיו של קלאוס בקפידה מסודר באלבום יוקרתי המוצע
על ידי צבא הרייך.
כיסויי עור, קסדת צלב קרס והכתובת הזו בגרמנית.
"השירות הצבאי שלי".
יומני המסע הקטנים האלה, הם יהיו אלפים להכין אותם בזהירות.
מצויד במצלמה ומצלמות, חיילים גרמנים עולים
לסיורים מודרכים, בפיקוח הולם על ידי הפיקוד העליון.
מול הלב הקדוש, נוטרדאם, האופרה, הלובר, האינווליד,
מבלי לשכוח את הטרוקדרו ומגדל אייפל.
הם מביימים את עצמם בעיר האור, ששייך כעת להם.
סיורים מודרכים אלה מסתיימים סמלי ביותר.
באולם המראות בארמון ורסאי, אותו הדבר שבו האמנה הידועה לשמצה לגרמניה
נחתם ב-1919.
הנקמה היא מושלמת.
- אני מצידי לא קורא לזה תיירות. זה עושה טריוויאליזציה לכיבוש.
אנו רואים בבירור שהחיילים הגרמנים שמים את עצמם על הבמה בתור המנצחים והאדונים החדשים.
ואת זה רצו היטלר וגבלס.
החיילים היו צריכים לצלם להעיד על ניצחונם המפואר
ושלח את התמונות האלה הביתה כדי להסביר למשפחותיהם את יתרונות המלחמה הזו.
באלבום החייל הזה, התמונות וההערות חד משמעיות.
"הנה, המאסטרים החדשים"
הוא מגיב על התמונה שצולמה מול ארמון ורסאי.
והתמונה הזו של הפסל של לואי ה-14 ערוף ראש מעורר הערה נוספת.
"צרפת בלי ראש."
- יש אירוניה, כמובן, אבל מעל הכל הרעיון הזה שהם הפנים החדשות.
או אלבום אחר של קצין עם התמונה הזו שצולמה על גג שער הניצחון.
המגף על המעקה, התנוחה של המאסטר החדש של פריז
נלמד בקפידה.
במדינות כבושות נאסר הצילום לאוכלוסייה האזרחית
ויחד עם זאת, החיילים היו חייבים הרגל להחרים את כל המצלמות.
אז לאזרחים לא נשאר.
רק לגרמנים הייתה הזכות לצלם תמונות
והם ניצלו את זה.
אבל עבור הגרמנים הצעירים האלה, הסקרנות האמיתית נמצאת במקום אחר.
מי הם הפריזאים האלה?
זה היה עולם חדש בשבילי, אבל לא יכולתי לדבר עם הצרפתים,
כי לא דיברתי את השפה שלהם.
אז שתקתי.
גם הצרפתים שתקו, כי הם לא דיברו מילה בגרמנית.
המפעילה הצעירה גרטרוד מנסה את מזלה עם המילים המעטות שלו בצרפתית שלמד בבית הספר.
זה מתחיל עם השוער ו המשרתות של המלון שלו.
- תמיד התאמצתי לדבר איתם.
הם היו מסויגים יותר מכל דבר אחר.
הייתה להם הגאווה הלאומית שלהם.
- איך רצית שהפריזאים יאהבו אותי? ניצחנו אותם.
הצרפתים השלימו עם גורלם.
וקיבלתי את שלי. חיינו לפי העיקרון הזה, ככה.
כולם מהצד שלנו.
- ניסינו להעמיד פנים שלא ראינו אותם.
ברחוב, כמה פעמים, זה קרה לנו לחצות יחידות גרמניות,
שהלך מנקודה אחת לאחרת.
וכשראינו אותם באים, לכאורה, הלכנו לחלון ראווה.
ותסתכל בתוך החלונות האלה, כלומר להפנות להם גב.
ביציאה מהמלון שלה גרטרוד לגלות יקום אחר,
מנטליות אחרת, דרך חיים אחרת.
- הצרפתים קצת שטחיים. הם לא לוקחים את החיים ברצינות
בניגוד לגרמנים.
עבור הגרמנים, הצרפתים הם שטחי, מרוחק, לא מנומס
והפריזינים הם התגלמותו של השטן.
במכתב לאשתו, טוראי ארנסט נעלב בהופעתם.
"לא תאמין למראה עיניך, לראות את האיפור המקולל,
שנשים מורחות את פניהן.
אם אשתי עשתה את זה, אני אארוז את המזוודות ואעזוב מיד.
זה מדהים !
לעתים קרובות אני צריך לחשוב על משהו אחר, אחרת, אני נתפסת עם בחילה אלימה.
שפתיה האדומות הבוהקות, הפנים האלה צבועות בצהוב, הגבות המודגשות בשחור
ואת הלקים המסנוורים שלה.
מאחורי הראוותני הזה מסתיר שטויות גדולות.
עבור הגרמנים, זה הלם תרבות.
Parisiennes כל כך שונים מהאידיאל נקבה גרמנית בתעמולת הרייך.
מודאג מהתנהגות החיילים, הוורמאכט אפילו יקדיש פרק שלם
לנשים צרפתיות במדריך הרשמי שלה, פריז שנראתה על ידי הגרמנים.
"הפריזיין פלרטטנית. אבל גם אם יש לה נטייה טבעית
לשחק על הנכסים הנשיים שלה, יש לה תחושה מאוד חזקה של משפחה
ואהבה גדולה לילדיו.
- רצינו למנוע אי הבנות על ידי הסבר לחיילים שהיו עוד מידות בצרפת.
צרפתייה היא לא זונה או בחורה קלה.
רק בגלל שהיא נראית איך תהיה זונה בגרמניה.
אבל יש חיילים שמנסים את מזלם.
– אז היו כאלה שחיפשו צרו קשר כמובן!
זה היה במהלך ההליכה הארוכה שלהם, גברת.
הם אמרו את זה כדי לנסות ליצור קשר. זה עבד לפעמים.
הצוות, לעומת זאת, רואה מראה עמום כל מגע בין חייליו לפריזאים.
יש אפילו הוראות מוצקות מאוד ניתן לחיילים.
"הימנעו ממגע עם האוכלוסייה האזרחית.
אסור להביא נשים צרפתיות ברכב חברה
או להחזיק אותם בזרוע."
- החייל שמתחבר יותר מדי עם האוכלוסייה האזרחית,
בסופו של דבר ישכח את תפקידו כחייל. וזו בעיה גדולה עבור הצבא.
- לפריז היה הכינוי של העיר ללא עיניים.
הגרמנים הביטו בצרפתים שהתעלם מהם.
אבל זה בלתי נסבל לאורך זמן.
מחולקים במלחמה, מחולקים בשפה, מחולק לפי תרבות.
איך הלורדים החדשים והמנוצחים האם הם יחיו יחד ברייך הזה
של 1000 שנים שהבטיח היטלר?
אבל לפריז יש יתרונות רבים, אליו ייכנעו הפולשים.
סוף קיץ 1940, חיילים גרמנים לקחו בעלות על לב פריז.
וטרסות בית קפה.
אבל לא רק.
הם גם משקיעים את החנויות.
פריז בתחילת הכיבוש, היא מערה אמיתית של עלי באבא.
– לגרמנים היה מסע קניות.
הוא רצה לקנות דברים שהם לא מצאו לא בבית, קצת כמו תיירים.
הם קנו כל מה שיכלו.
הצרפתים אמרו שאנחנו יכולים אפילו למכור להם באסק מ-1870
והם עדיין קנו.
- מהרגע שאנחנו כבר לא במלחמה, אבל במצב כבוש.
הקשר המסחרי שנוצר הוא קלאסי לחלוטין.
אם חייל מסרב לשלם, זו גניבה. נענש בחומרה על ידי בית הדין הצבאי הגרמני.
בפעם הראשונה בחייהם, לחיילים יש אמצעים.
משכורת של 90 רייכסמרק, זה שווה ערך לשכר המינימום היום.
אלא שעם שער חליפין נוח חדש למשתכן, כוח הקנייה שלו
מוכפל בארבע.
וזה דמי כיס בלבד, כי החיילים מאכילים,
מתאכסן על חשבון צרפת.
אז הוא גילה את חדוות הקניות.
- קניתי בושם, קראו לזה, ערב בפריז.
כל החיילים נהגו לקנות את זה אז, זה היה בקבוק כחול עם כוכבים.
בכנות, אני אפילו לא זוכר אם זה הרגיש טוב.
אבל הבקבוק היה יפה מאוד.
– לא היה חייל אחד מי שאין לו לפחות פעם אחת
שלח גרבי משי במכתב, לחברה שלו.
זה היה המותרות הגדול.
- זה היה הכרחי לחלוטין שאנחנו מגלים את חנויות הכלבו.
- בשלושה רבעים וגלרי לאפייט.
זו הייתה הרפתקה אמיתית עבורנו.
לא ידענו חנויות גדולות כאלה.
היינו רגילים למכולות הקטנות בכפר.
שמחנו מאוד למצוא פירות אקזוטיים,
שהגיעו מארצות רחוקות.
בננות, מעולם לא אכלנו אותן.
ולשוטרים בשכר כפול, זה אפילו יותר טוב.
בתנאים אלה, מותרות כמה תוספות, מאשר קצה גבוה.
זה המקרה של הקצין הזה, הנס לורנץ.
במשך 4 שנים, תהיה לו רק אובססיה אחת, לפנק את בנה פיטר, בחזרה הביתה.
היו לי את המגלשיים הכי יפים בעולם, אופניים צרפתיים נפלאים,
שלא ניתן היה למצוא בגרמניה.
הוא קנה את כל זה בפריז.
וגם אבי החזיר בשמים יוקרתיים
ויינות נהדרים מבורגון ובורדו.
עדיין היה לו שיעור, אבא שלי.
הוא היה כמו תרנגול בפריז.
אבל זה לא רק על פריטי יוקרה, שהגרמנים שמו את עיניהם.
באופן מפתיע, הם קונים אוכל לשלוח אותו הביתה.
בלב ליבו של הרייך המנצח.
- הם אפילו שלחו חצאי חזירים או ביצים טריות,
עטוף בנפרד בקופסאות מרופדות.
החייל רצה למלא את תפקידו כגבר ו של אבא,
לעזור לשלו, שנאלצו להסתדר בעצמם.
להיות רחוק מהבית, הכל מה הם יכולים לעשות כדי לתרום למשק הבית,
זה היה לשלוח כמה שיותר מוצרים.
וזה היה חלק בו זמנית של אסטרטגיית הרייך.
עוד חיילים שנשלחו מחפצים שנרכשו במחירים נמוכים במדינות כבושות,
כך היה פחות מחסור בגרמניה.
- צרפת היא עתודה לגרמניה.
במלחמה שעדיין נמשכת והכובש שלה עדיין לא רואה את הסוף, ב-1940.
המטרה היא לנצל את כל המשאבים של המדינה הזו להמשיך במלחמה נגד אנגליה.
המשלוחים נעשים כה רבים, שהרייכספוסט, סניף הדואר של הרייך, המום.
היא מחליטה להגביל משקל החבילות לחייל.
האדונים החדשים נכנעים לביזה רשמית אמיתית.
שני שליש מהייצור החקלאי הצרפתי ותעשייה שמורות למשתכן.
מתוכננת חלוקה לא שוויונית לפי תנאי שביתת הנשק.
הפריזאים יודעים אז מחסור אמיתי במזון,
אלא גם דלק.
ביזה נוספת נמשכת באופן דיסקרטי יותר.
זו של יצירות אמנות שנגנבו מהגדולים אספנים יהודים פריזאים.
במיוחד עבור גרינג והיטלר, אוהבי אמנות גדולים.
גרינג הגיע יותר מ-20 פעמים והוא בא לעזור לעצמו.
אז יש ביזול של רכוש יהודי, כמובן.
והשחיתות, ריקון הדירות, שהיה שייך ליהודים, לבונים חופשיים,
אמריקאים או אנגלים. ויש את מיון החפצים.
ואת החלקים היפים ביותר מניחים בצד. אז אכן, זה ביזה!
ביזה מאורגנת ושיטתית.
בין השנים 1941-1944 יצאו 29 שיירות פריז למען הרייך.
הם מייצגים בסך הכל 138 קרונות מלא ב-4170 ארגזים.
הביזה הגדולה ביותר של יצירות אמנות כל הזמן.
הגרמנים עדיין לא יודעים את זה, אלא המתיקות של הכיבוש הפריזאי
בקרוב יסתיים.
22 ביוני 1941.
4000 ק"מ מפריז, חיילי הוורמאכט לפלוש לברית המועצות.
היטלר פותח במבצע ברברוסה.
אירופה שוב בוערת במזרח.
נקודת מפנה למלחמה, אלא גם לפריז.
זו תחילתה של התנגדות מזוינת.
בתחנת המטרו Barbès ב-18ᵉ,
אלפונס מוזר, צוער צבאי של קריגסמרין,
נורה למוות על ידי פייר-ז'ורז'.
מוכר יותר בשם הבדוי Fighter. קולונל פביאן.
- לקראת סוף 1940, האוכלוסייה מתעורר מהלם התבוסה.
תלמידים ותלמידי תיכון מפגינים נגד הכיבוש בשאנז אליזה,
ביום שביתת הנשק 1918.
הם נעצרים במהלך מבצע משותף בין הצרפתים לגרמנים.
אלו הסימנים הראשונים המעידים דעת הקהל משתנה.
ההפגנה השלווה הזו של התלמידים מעורר דיכוי עז.
הפגנה או פיגוע?
כל פעולה אנטי-גרמנית צפוי לעונש מוות.
גזר דין שהוכרע במהלך משפט בובות.
מה אם האשמים לא יימצאו?
הוורמאכט נוקט באמצעים חסרי רחמים מוכתב על ידי ברלין.
- מרגע חבר של הוורמאכט נהרג.
ועל אחת כמה וכמה אם כן בדרגה גבוהה יותר.
נקבעת מכסה.
100 בני ערובה להרוג גרמני.
והכובש מכריז על גזר דינו, על פוסטרים המודפסים בשתי השפות.
גזרי דין מוות בכל פעם.
המטרה פשוטה, לשלוט בטרור.
- תמיד פחדנו כשהגענו בתחנת הרכבת התחתית בבוקר,
שיהיה פוסטר אדום, שציין את שמות האנשים
שהגרמנים ירו.
אני זוכר היטב שקראתי את הפוסטר שהודיעה על הוצאתה להורג של אסטיאן ד'אורבס.
הקפטן הצעיר של הצי הצרפתי הוא אחד מ-100 בני הערובה שהוצאו להורג,
בעקבות התקפת ברבס.
- גם זה היה קצת מפחיד.
הרגשנו את יד הכיבוש.
זה אומר שזה אנשים, שנלחם נגד הכובשים.
הוורמאכט גורם לחיילים להאמין בכך מאחורי כל גבר
ובמיוחד מאחורי כל אישה יפה, מסתיר אויב של הרייך.
אבל איך לצאת נגד הטבע האנושי?
ולסכל צבא שלם של מגעים מיניים?
- אני יכול להגיד לך שהמון צעירים גברים עם הורמונים בוערים,
זה דינמיט.
זה מאד מסוכן. אתה צריך להכיל את הכל.
הפתרון של בתי בושת שמורים לחברי הוורמאכט.
יוזמה בעידוד אדולף היטלר.
- אם מצפים מהחייל להטיל את נפשו ללא הסתייגות.
עליו להיות גם החופש לאהוב ללא הסתייגות.
לאחר מכן תופסים עשרות בתי בושת.
מנהלים וזונות הם צרפתים.
נשים יהודיות אסורות.
בתי בושת לחיילים פשוטים נמצאים בשכונות פופולריות.
תענוג שלא יעלה על הדעת ברייך.
- מה שהיה אסור בגרמניה, היה מורשה בצרפת.
אני לא יודע אם זה חופש, אבל זה אפשר לי ליהנות מדברים
שלא היה לי בבית.
כמו בתי בושת למשל.
במכתב לאשתו, טוראי גונתר מספר על המבצע
בתי בושת והוא די זהיר.
"מותק, לא הלכתי.
צריך לומר שהאנשים האלה ממש לא לטעמי.
הסטטיסטיקה אומרת שזונה מתנדנדת ממוצע של 100 מעברים ביום.
השיא הוא 187, תארו לעצמכם באיזה מצב הם חייבים להיות.
שלום להצגה!
ואז יש את בתי הבושת השמורים לקצינים.
כמו ה-Chabanais, במרחק יריקה מהארמון המלכותי, מוסד שהיה אגדי כבר בתקופת הבל אפוק.
או One Two Two, המפורסמת והמודרנית מאוד, ממוקם ברחוב פרובנס.
בתי בושת יוקרתיים עם חללי פנים יוקרתיים,
חדרי אמבטיה ורהיטים מזרחיים מה שמשאיר מקום לכל הפנטזיות.
נשים מחכות ללקוחות בבודוארים עם תפאורה גופריתית.
לבוש או לא. הם נבחרים ביד.
הגרמנים אובססיביים לגבי היגיינה.
האויב האמיתי של הוורמאכט? מחלות מין.
- לפריז יש מוניטין של עיר של הנאה.
נכון או לא נכון ! אולי בצדק רב.
ומוניטין של עיר מלוכלך והמושג של סניטריים אינם זהים.
כי הגרמנים מגלים שהצרפתים לא לשטוף כל יום.
אז הרעיון הזה של האישה המסוכנת, של האישה הוורידית ושל מחלת מין.
עגבת אינה מחלה הניתנת לריפוי בזמן.
אז בתי הבושת אוהבים את ה-Chabanais מצוידים במשרד גינקולוגי,
שבו בנות נשלטות פעמיים בשבוע.
אבל זה לא הכל.
גם חיילים עוברים בדיקות וטיפולים מונעים.
ברשימות המופצות מופיעות בצד שמאל כתובות של בתי בושת
ומימין אלה של בתי המרקחת של חיטוי.
החיילים חייבים ללכת לשם לפני ואחרי כל דיווח.
ובאווירה כזו, דברים משתבשים בקלות.
חייל ממורמר וזו המשלחת מעניש בבית בושת.
– היינו צריכים להראות להם מי היו האדונים. לא יכולנו לתת לזה לעבור.
נכנסנו לבלאגן. משכנו קצת לכל הכיוונים
ועלינו לראות את ה-p***.
הפשפנו אותה, זרקנו את הדברים שלה החוצה מהחלון והם הכו אותה.
אנשים פשוט ראו אותנו עושים את זה.
זו הייתה הנקמה שלנו.
היינו בשיא כוחנו.
יש חיילים שעושים שלטון אימה.
החייל האוסטרי היינץ זוכר.
- אם בסופו של דבר הם שונאים אותנו, זו אשמתנו.
היינו יהירים.
ובמהלך הסיורים בדקנו אם אנשים מכבדים את העוצר
ואם היו הווילונות סגורים כהלכה.
וכשראינו אור, השוטרים ירו לתוך החלונות.
זה בגלל החומר הזה שאנשים באמת בסופו של דבר שונאים אותנו.
בעיה שיש להימנע מהצוות ההחלקות שלו בכל מחיר.
בלב פריז, הכובש יצר מחדש את גרמניה בשכונות היוקרתיות ביותר.
יש שתי חנויות ספרים גרמניות, rue de Rivoli ובשאנז אליזה.
שלושה בתי קולנוע נתפסו, שניים בשאנז אליזה וברקס,
עם חדר ענק של 2000 מושבים.
בתפריט, סרטים גרמניים, שירי ילדים רומנטיים, אלא גם תעמולה טהורה ופשוטה.
- היה צורך לשחזר חלק של גרמניה על חייליה,
לתת להם מקלט של שלום.
האתגר הגדול היה לכבוש אותם ולהכיל אותם.
למשל, הם היו צריכים להיות מסוגלים לחגוג את חג המולד בדרך הגרמנית.
היינו צריכים לאפשר להם לחיות, קצת כמו בארץ.
זה היה מאוד חשוב.
בנוסף, בפריז יש כמה בתים לחיילים.
החשובים ביותר נמצאים בפלאס דה קלישי, בסן מישל ובשאנז אליזה.
תחת דיוקנו של הפיהרר, הם מגישים אוכל גרמני טיפוסי.
מרק גזר, דג מטוגן בליווי ירקות חיים ותפוחי אדמה.
הכל באווירה גרמנית טיפוסית.
אנחנו יכולים ליהנות מהמפגש אחד עם השני וגם קצת גרמנית,
כלומר קפה הכתר, המקום שבו אתה יכול לשתות קפה
ואפילו לאכול עוגה, לקרוא עיתונים גרמניים, חנויות ספרים גרמניות.
והכל מאוד מחושב.
במקומות האלה עדיין היה מה לאכול.
בבראסרי פריזאית, לא נשאר הרבה.
המפה הצטמצמה בזמן שהיה שם, הייתה ברירה.
ולבית הטייסים המפואר בשדרות דה קורסל,
יש אפילו מבשלה בווארית משוחזר נאמנה.
משהו שיגרום להם לשכוח את הגעגועים הביתה.
במכתביו של טוראי קורט לכלתו דורית, קראנו:
"קפה ועוגות הם ממש טובים וגם הארוחה לא הייתה רעה.
ואז שחררנו קיטור לשחק פינג פונג.
וכשראיתי את המלצרית הצרפתייה הקטנה, חשבתי שזה אתה, הלב הקטן שלי.
הרגשתי מאוד לבד. אני כל כך אשמח להיות איתך.
ואז יש את בית הקפה של החיילים מדלן, קרוב לכנסייה המפורסמת.
הכי מפואר, גם הכי פופולרי.
מנהל פנאי בוורמאכט הוא היינץ לורנץ,
השוטר ששלח את האופניים העדכניים ביותר לבנו בגרמניה.
בזיכרונותיו, זה מתאר את האווירה של המקומות האלה.
- הסתערו על בית הקפה, זה היה מפחיד.
כל מה שהוא רצה זה לאכול עוגה ותשכח מהמלחמה, לזמן קצר.
החיילים היו אובססיביים למתוקים.
מה שהגשנו בוודאי לא גסטרונומיה גבוהה.
קמח באיכות ירודה, מעט חלב ו הרבה סוכר.
העיקר היה הקישוט והחיוכים של המלצריות.
בסוף שבוע בודד, מכרנו 22,000 מהעוגות האלה.
ללא לאות, השוטר לורנץ נאבק לעשות זאת להציע כל מיני הסחות דעת לחיילים.
- הוא ארגן תחרויות ספורט.
אולימפיאדה קטנה אמיתית.
תחרויות אתלטיקה, מירוצי ריצה, קפיצה לגובה.
בקיצור, היו כל הדיסציפלינות.
- עשיתי הרבה ספורט, במיוחד שחייה.
שמורה לנו בריכת שחייה, לשם הלכתי לעתים קרובות מאוד.
ניצלתי את ההזדמנות לעבור תעודת העזרה הראשונה שלי.
ואז כדורגל, הספורט הלאומי בגרמניה.
הוורמאכט מארגן אליפות.
חיל האוויר הלופטוואפה נגד דיוויזיית הפאנצר, דיוויזיית השריון.
ובכל פעם, בפארק דה פרינס, תמיד הגרמנים מנצחים.
הנס לורנץ אפילו יבקש אמנים ביניהם חיילים לתחרויות ציור וציור.
ציירים מצחיקים במדים אז לך להקים את כן הציור שלהם,
בפינות הציוריות ביותר של פריז, כמו מונמארטר.
התוצאה לפעמים מפתיעה.
כמו הציורים הקטנים האלה של טוראי שמיץ, שמממשים את הפנטזיות שלו.
לא בטוח שהפירר היה מאשר.
– הוא רצה להעסיק את החיילים.
אפשרו להם לחוות דברים יוצאי דופן.
ובגלל זה התארגנו תחרויות הציור האלה.
ובין החיילים היה אמן אמיתי.
ואביו לא חסר דמיון.
הוא אפילו הולך לשפץ דוברה ישנה, להציע לחיילים הפלגות על הסיין.
כל יום, 200 מהם עולים, על התייר II,
ניתן לזיהוי כמובן, לדגל צלב הקרס שלו.
הסירה האזרחית היחידה מותרת לנסוע על הסיין.
בתוכנית בואו נפיחות בלדות רומנטיות וחברות יפות.
טיולי סירה מקודמים במדריכים גרמניים שפורסמו בפריז.
המפורסם שבהם הוא הדויטשה וגליטר.
הפריזקופ הגרמני במיוחד מיועד לחיילים.
מפת המטרו, תוכנית תרבות פריזאית, תוכנית הוורמאכט.
הכל נעשה כדי שהחייל הגרמני נמצא שם במטרופולין הגדול.
- גם המדריך הזה הופך להיות חשוב מאוד עבור סוחרים פריזאים.
כי הם יכולים לשים שם מודעות.
אולפני צילום מציעים לעשות דיוקנאות בבית.
מוסדות כמו הלידו וקברטים אחרים לפרסם את התוכניות שלהם,
לפעמים גם בצבע.
קולנוע, תיאטרון, חיי תרבות בכלל להתאושש די מהר.
והגרמנים משתתפים בה באופן פעיל מאוד גם הודות לסוג זה של מדריך.
בעוד כמה חודשים, ה-Wegleiter עובר מגיל 16 מעל 100 עמודים.
מפרסמים פריזאים נדחפים בשער.
מודעות בגרמנית, כמובן.
סלון אופנה, פרוות, רהיטים, דברים לתינוקות וגם מסעדות.
במונמארטר, אחת השכונות הפופולריות ביותר על ידי הכובש,
המסעדה המפורסמת ביותר נקראת אמא קתרין.
ממוקם ב-Place du Tertre.
הוא מלא כל יום.
ומסיבה טובה, הבעלים של הביסטרו הפריזאי הקטן הזה, להתאים את התפריט שלו לטעמו של הדייר.
- טעמים קולינריים צרפתיים וגרמניים לא אותו הדבר.
למשל, הגרמנים לא אוהבים כל דבר רכיכה
וכל מה שקשור למאכלי ים.
אמנם זה מענג לחיך צרפתי.
אז זה לא נצרך והרבה יותר טוב לצרפתים,
מי יכול לאכול משהו.
בתפריט של אמא קתרין, נקניקיות שטרסבורג בשישה פרנקים.
באופן מפתיע, כמה הרגלי תזונה של הכובש יתיישב,
בגסטרונומיה הצרפתית.
- גזר מגורר, זה אולי נראה מוזר, אבל זה לא היה קיים לפני בואו של הכובש.
התחלנו לאכול גזר מגורר בצרפת הכבושה, עם הכובש.
חוץ מזה, אנחנו ממשיכים.
אבל החיילים הנועזים ביותר יעשו זאת נסה את המטבח הצרפתי,
אקזוטי לחלוטין עבורם.
הנה המכתב של חייל שהחליט ללכת על זה, על הרפתקאות קולינריות מקומיות.
"אשתי היקרה והרכה, אני רוצה לומר לך משהו שיצחיק אותך הרבה.
תאר לעצמך שניסיתי בפעם הראשונה חלזונות ואני חייב לומר שזה היה טוב.
עצמתי את עיני בזמן שאכלתי את הראשון.
המראה והטעם דומים מעט לכליות.
יכולתי לאכול את זה כל יום.
- פריז הייתה עיר הפעמים הראשונות.
אחת הנשים סיפרה שהיא גילתה שוקו חם.
מעולם לא היה לה את זה לפני כן.
הם למדו לשתות שמפניה, אלכוהול ואפילו אבסינת,
שחלקם שתו בברים.
הקצינים והצוות מצידם, לחיות כמו אילים.
צפו בתפריט הזה המוגש בארוחת ערב חגיגית באופרה.
בתפריט, צדפות, ביסים à la reine, פילה סול עם ברילט-סווארין,
תבשיל עוף עם פטריות ותפוחי אדמה דופין.
ולסיום, בקלילות, חביתה נורווגית.
בעוד האוכלוסייה הפריזאית נחשבת כרטיסי הקצבה האלה,
השולחנות הגדולים המוערכים על ידי הכובש מלאים במוצרים בלתי ניתנים להשגה.
כמו אצל מקסים, הכתובת היוקרתית ביותר של הבירה,
המזנון האהוב על הרמן גרינג.
ארנו ברקר, הפסל האהוב על הפיהרר, קבוע של המקום, יכתוב בהמשך.
"של מקסים היה חגיגה לעיניים ולחך כמו שמעולם לא ראיתי,
לא לפני הכיבוש ולא אחריו.
1941.
בעוד בפריז האווירה הייתה חגיגית.
במזרח אירופה, הנאצים מתחילים להתאסף האוכלוסיות היהודיות.
זו תחילתו של הפתרון הסופי, השמדת יהודי אירופה.
כמו בתמונות המפחידות האלה שצולמו בלטביה, על ידי התליינים עצמם.
מארגן מעשי הטבח הללו מגיע בפריז במאי 1942.
זה ריינהרד היידריך, מנהיג האס אס, חוליות אבטחה.
היידריך פוגש את רנה בוסקט כאן, בצד שמאל בתמונה,
מפקד המשטרה הצרפתית.
היא תעשה את העבודה המלוכלכת.
- הצרפתים אומרים לעצמם:
אם נעשה דברים בעצמנו, אנחנו שומרים על אוטונומיה מסוימת
וקצת שליטה במדינה.
ומאחר שממשלת וישי מסכימה עם הגרמנים על החומר.
חוקים ורדיפות אנטי-יהודיות.
באמת שאין בעיה.
מידה ראשונה, הצו מיום 7 ביוני 1942.
הוא מחייב את יהודי פריז לענוד את הכוכב הצהוב.
83000 כוכבים מופצים בתחנות המשטרה בפריז,
שלושה לאדם.
גובה של ציניות, הם צריכים לשלם להם עם כרטיסי קצבה.
מידה זו מסמנת עמוקות את הפריזאים.
- אז הנה, יש לי זיכרון מאוד ברור שראיתי ג'נטלמן זקן שהיה לו לגיון הכבוד.
עורך דין אז היה לו את חלוק עורך הדין שלו, לגיון הכבוד וכוכב צהוב.
כן, זה, אני חייב לומר שהופתעתי והתרגשתי.
התרגש לראות את ההפרדה הגזעית הזו שלא התאים לכלום.
הוא היה צריך לעלות בקרון האחרון של הרכבת התחתית.
ואמרתי לעצמי שאני ואחרים, רכבנו איתם.
נכנסנו גם לאוטו הזה.
רצינו להראות... זה היה קצת מהסולידריות שלי עבורם!
אם אתה רוצה.
מה היה מסוכן, סוף סוף, לא ידענו.
כי אם אי פעם היינו אוספים את היהודים שהיו בעגלה.
הופ, ריכזנו איתם.
42 ביולי, הנאצים מודיעים שהם רוצים לגרש 100,000 יהודי צרפת.
אז השלטונות הצרפתיים מצייתים.
16 ביולי הוא ה-Vel d'Hiv roundup.
13,152 נשים, גברים וילדים נעצרים, לאחר מכן גורש למחנות המוות.
רק 3% מהם יחזרו בחיים.
- צרפת נכנסת בשעה זו, כמו עבד אמיתי,
בתוכנית הגרמנית של הפתרון הסופי.
בין השנים 1942-1944, 50,000 יהודים פריזאים יירו או יגורשו למחנות המוות.
אלו השעות האפלות ביותר שידעו עיר האור בתקופת הכיבוש הנאצי.
סתיו 1942, שנתיים שהגרמנים מרוויחים המתיקות של החיים הפריזאיים.
גרטרוד, המפעילה הקטנה של הוורמאכט, עכשיו יש את הפינות האהובות עליו.
- בגני לוקסמבורג, תמיד מצאתי מישהו לפטפט.
כשראינו את הילדים הקטנים. דיברנו עם אמהות,
זה היה באמת מאוד נעים.
היא יוצאת להרפתקה במרומי מונמארטר.
מסוקרן מהאמנים המקומיים האלה, היא לוקחת את האומץ שלה בשתי ידיה
ולפתוח בשיחה עם אחד מהם.
דיברתי עם צייר.
רציתי לדעת אם הוא מגיע להתפרנס מהמקצוע שלו.
והוא בסופו של דבר הכין לי ציור של לב קדוש, בשבילי.
הוא אפילו כתב את השם שלי על זה.
אבל האידיליה הזו מתעתעת.
ההתנגדות הפריזאית לא ישנה.
16 בספטמבר 1942 מתרחש פיגוע ראשון מול בית החיילים בשאנז אליזה.
הפצצה הביתית שהוחבאה בכניסה למטרו להתפוצץ מוקדם מדי.
לאחר מכן היא מפספסת את החיילים בכמה דקות שהיו אמורים לצאת מהקולנוע, ממש ליד.
רק 24 שעות לאחר מכן פצצה נוספת מתפוצצת מול הגראנד רקס,
כשכ-2000 חיילים יוצאים מהישיבה.
הפעם, זה הותיר 4 הרוגים ו-17 פצועים.
התגובה הגרמנית, כמה עשרות בני ערובה נורה כנקמה.
הנס לורנץ, שהיה בקהל, יגיב על אירועים אלו בזיכרונותיו.
"אני חושב שהמטרה של ההתנגדות לא היה בהכרח להרוג חיילים גרמנים,
אלא להפריד בין הגרמנים לצרפתים.
זה מה שהם הצליחו לעשות".
פעולה מסוג זה אינה נשארת ללא השפעה על חיי היומיום של חיילים גרמנים.
אסור להם יותר לצאת לבד ונשיאת נשק הופכת לחובה.
כעת יש מקום לעירנות.
- היינו צריכים להיזהר!
במיוחד במטרו.
היו מקומות מסוכנים.
אם התקרבנו מדי לקצה המזח, היה סיכון להידחף על הפסים.
אבל אסור לנו להאמין שההתנגדות עשה טראומה לחיילים.
הגרמנים הם המקצוענים.
השירותים החשאיים וה-Sipo-SD הוקמו לשרש יריבים פוליטיים.
בצד השני יש לך למשל מורה קטנה,
שמחליט להתנגד ולהדפיס עלון.
ומי שמוצא את עצמו חסר אונים לחלוטין מול ההדחקה.
אז בהתחלה, הקבוצות הקטנות של לוחמי ההתנגדות שנוצרו יש הרבה קשיים.
מספיק מידע קטן להפיל רשת שלמה.
פריז תמיד תהיה פריז.
זו לא התנגדות מה שימנע מהחיילים ליהנות.
הלידו שאי אפשר לפספס, מולן רוז', Folies Bergère שנכבשים בסערה מדי ערב.
אבל יותר אופייני בעיני הכובש, שחרזדה,
rue de Liège, ברובע ה-9.
המראות האלה מרתקים את טוראי לנץ שכותב לאשתו בווינה.
"העיצוב של הביקורת היה תענוג לעיניים, כמו גם במות ואביזרים אמנותיים.
משחקי בדיחה, שירים ונשים בתחפושות מרובות.
אם אתה עדיין יכול לקרוא לזה ככה.
אחד הקטעים היה בהחלט לרצות אותנו, הוואלס הווינאי.
והשמענו את המוזיקה היפה הזו של הדנובה הכחולה והיפה.
אתה יכול לדמיין את זה למרות ההתלהבות שלי מהמגזין,
הטונים האלה עשו לי קצת חולה בלב.
הלילות הפריזאיים מאפשרים לחיילים לנצל את מה שהרייך
רואה בכך אמנות מנוונת.
מוזיקת הסווינג של האויב האמריקאי, אסור בתכלית האיסור בגרמניה.
גם חיילים אוהבים תזמורות צוענים וג'נגו ריינהרדט.
במקביל גירש הרייך אלפים של רומא במחנות ריכוז.
- הגרמנים מאוד אוהבים את המופעים האלה.
ולפעמים יש ריבים אמיתיים בין חיילים לציבור הצרפתי,
עבור המושבים הטובים ביותר באולמות.
כוכבים צרפתים כמו מוריס שבלייה, מיסטינגט, פרננדל, ארלטי וסשה גיטרי
להתרחש מול הדייר.
כך הם הופכים ליקיריהם של הציבור הגרמני.
- במלחמה הזאת, פריז היא לא יעד צבאי.
כאן באמת יש לך מצב חריג ואתה יכול להעביר הרשאות
אפילו יותר נעים מאשר בבית.
אלפי קילומטרים מפריז, הלחימה משתוללת.
החזית צריכה אנשים וקלאוס, החייל הברלינאי,
הצטרף לאפריקקורפס של רומל בתוניסיה.
אבל חיילים אחרים באים, היישר משדות הקרב.
פריז היא הפרס האולטימטיבי, על הקורבנות שלהם.
אחד מהם נקרא גיסברט וייט, המשדר הזה בחיל האוויר, בן 22,
תמיד סבל מבעיה בכליות.
לאחר מכן נשלח גיברט, שהיה חולה קשה מתאושש בפריז.
לאחר מכן הוא בורח לכמה שבועות בשדה הקרב והוא מתכוון לנצל זאת.
- בכל מוטציה חדשה, הדבר הראשון שעניין את אבי,
זו הייתה תוכנית התרבות.
ואין ענין להישאר סגור בבית החולים.
עם עוד שני חברים, חיילים כמוהו.
גיסברט חוקר את פריז.
החלום המשותף שלהם הוא ללכת לאופרה.
אבל רק מדי קצין או מעילים מותרים.
אז, גיסברט וחבריו יגלו תוכנית.
– והשלישי בחבורה היה מלצר בבלגן הקצינים.
וכך הוא לווה לערב מעילים בחדר ההלבשה.
הוא מצא את המידה הנכונה, אז השלושה לבשו אותם
ועשו את החומה.
כך הם עברו כמה ערבים טובים.
אבי אמר לי מאוחר יותר, אני לא יודע מה הוא היה עושה איתנו,
אם נתפס.
אבל הם עשו את זה הרבה פעמים.
האופרה, האופרה קומיק, ה-Salle Pleyel.
בכל מקום, מכסות של מקומות שמורות לחיילים.
ולמפקד פריז יש כמובן את התיבה שלו.
- בחדרי ההלבשה היו שורות של כובעי קצינים גרמנים.
נדהמתי לגמרי, ואמרתי לעצמי שיבוא לראות את ההצגה הזו,
זה לא היה מופע של רקדנים עירומים, אבל זה היה באמת מחזה אינטלקטואלי.
יש הרבה גרמנים שמדברים צרפתית היטב ומי שמתעניין בחיים
אינטלקטואל צרפתי, אני מתאר לעצמי.
אבל הגרמנים רוצים גם להראות לפריזאים שהם אומה גדולה של תרבות.
אנחנו מביאים את המיטב מהרייך.
הפילהרמונית של ברלין, בניהול מאת הרברט פון קאראג'אן.
זה מתרחש בתיאטרון דה שאיו, דרוש שלושה ערבים בשבוע,
כדי להבטיח תכנות גרמנית.
באופן צנוע יותר, גם גרטרוד משתתפת מקרב אנשים.
עם המקהלה הפרוטסטנטית של הוורמאכט.
בשנת 42, לרגל חג המולד.
היא שרה את התשוקה של באך בנוטרדאם.
במקביל, הפצצות נופלות על ברלין, המבורג, מינכן.
- כשחזרתי לגרמניה בחופשה ושדיברתי על ההרפתקאות הפריזאיות שלי.
מתוך המקהלה. מהקונצרט שלנו בנוטרדאם.
אבי ענה לי: אז אתה לא יודע מלחמה?
הם באמת חיו כמו בתקופות של שלום.
בפריז, העיר יוצאת הדופן, מלחמה חוסכת על החיילים.
אז גיסברט, חובב האופרה, יעשה הכל כדי להימנע מלחזור לשדות הקרב.
- למעשה, הוא ידע שברגע שהטיפול שלו הסתיים, הוא ייאלץ לחזור לחזית הרוסית.
אז עם אחד החברים שלו שהיה בעל ידע רפואי.
הם החליטו להכין תערובת שתן ודם כדי להצליח לשכנע את הרופאים
את חומרת מחלתו.
ובזכות זה הוא לא נשלח בחזרה לחזית.
לנו, הילדים שלו, הוא תמיד אמר שהציל את חייו.
כי צריך לדעת שאין איש יחידתו לא חזר בחיים מרוסיה.
לעת עתה, פריז נותרה המפלט מועדף על ידי החיילים.
אבל לכמה זמן עוד?
1943, שנת המפנה.
בסטלינגרד נופלים חיילים גרמנים כמו זבובים,
איפה אסירים במאות אלפים.
בפעם הראשונה, הפריזאים מרגישים שהגאות מתהפכת.
אבל העיתונות נשלטת על ידי הכובש והעיתונים מדווחים רק על עובדות מפוארות.
אז הפריזאים חייבים לחפש מידע ב-BBC האנגלי.
היינו ברדיו לונדרס, אבל היינו מאוד זהירים.
לא שמנו את זה חזק מדי.
תמיד מפחד שמישהו אחר שומע את זה וכו'.
קרה שהגרמנים להיכנס לבתים
ומיד להדליק את הרדיו, לראות למה אנחנו מקשיבים.
ואם זה נופל על רדיו לונדרס,
אנשים שהאזינו לרדיולונדון התחילו להסתבך בצרות.
הצרפתים מורדים בדיסקרטיות נגד הכובש.
כהוכחה, הכרזות הללו של שיתוף הפעולה.
המאבק בבולשביזם הופך,
לאחר מספר תנועות, להילחם נגד הבושה.
הפריזאים בוחרים את הכרזות במטרו לעשות את אותו הדבר.
- אסור לעשן במטרו ואנחנו שמים פוסטרים בכל מכונית,
rauchen verboten, ללא עישון.
ואז הבחינו הצרפתים שעל ידי חיתוך כמה אותיות,
הם יכולים להתקיים ב"גזע ירוק".
אלה היו הגרמנים, הם היו לבושים בירוק.
ואם מצב הרוח נהיה מתוח, לגרמנים אין אויבים רק בצרפת.
ב-3 שנים של נוכחות בקשר יומיומי עם אזרחים.
מהדיירים, חלקם הפכו לחברים, אפילו אוהבים.
השוטר הנס לורנץ מופיע בלי להירתע עם הכיבושים הפריזאיים היפים ביותר שלה.
להורים שלי הייתה מערכת יחסים מאוד פתוחה.
אבא שלי היה גבר של נשים אמיתי.
שניהם לא החמיצו שום הזדמנות.
הם חיו את חייהם בכוחות עצמם.
אבל האהבה בין צרפתייה לחיילת גרמנית הוא דבר בלתי מתקבל על הדעת.
ועדיין...
משנאה לאדישות, מחיים משותפים שלווים לחברות.
ומסקס לאהבה.
הטבע האנושי עושה את עבודתו.
בתחילת אפריל 1943, ילדה ברטונית בת 24 מגיע לפריז.
למרגריט רוסל יש בעיה גדולה, היא יולדת את ילדו של אוטו האמון,
תת-קצין בחיל האוויר הגרמני.
ואם היא מגיעה לפריז, זה כדי ללדת במרפאת פורט רויאל.
תזונה מיוחדת מאפשרת לנשים ללדת בעילום שם, בשם בדוי.
פרי האיחוד האסור הזה, דניאל הקטן, ילד של אהבה.
– אבי אהב את אמי בכנות רבה. אמא שלי תמיד אהבה את אבא שלי, היא הייתה מטורפת עליו.
אמא שלי הייתה בבית ושמתי תמונה של אבי בטלוויזיה.
היא לא ידעה.
היא באה במפתיע, מביטה: אוטוטו!
היא נראתה כמו ילדה צעירה, שמוצאת את אהובה.
וזה משהו, והיא בכתה!
זה משהו, כן, סיפור נחמד מאוד.
הסיפור הזה בין אוטו ומתילד מתחיל בבריטני,
על הכבישים של סן מאלו, איפה הם נפגשים לראשונה.
היא רכבה על אופניים בדרך לסן מאלו.
זה היה אמור להיות יום חופש, אני חושב.
והיא פגשה את אבא שלי שנהג וחברה שלו,
והם עצרו את המכונית והם דיברו עם אמי.
ולאבי היה פירוט קטן שעשע אותי מאוד.
הוא אכל דובדבנים.
אבא שלי אכל דובדבנים והוא הציע דובדבנים לאמי.
מתילד מוצאת עבודה כמזנון בצריף שבו מתגורר אוטו.
אוהבים מבלים יחד.
משני הצדדים הפמליה מודעת. אבל אנחנו עוצמים את העיניים.
בעיות מתעוררות כשדניאל מגיע לעולם.
אבי נסע לפריז לראות אותי ולא נתנו לו להיכנס.
נאסר עליו להיכנס!
הוא לא הורשה להיכנס למרפאה.
– לגרמנים אין זכות לזהות את הילדים האלה.
אין להם את הזכות להתחתן עם µ עם הצרפתים.
כל זה נאסר על ידי הוורמאכט.
אוטו יראה את בנו רק פעם אחת לחבק אותו.
– הוא אמר לאמו. הוא אמר: אמא, יש לי בן בצרפת.
אני רוצה שאם אמות, אני רוצה שהוא יגדל כמוני, אני חונכתי.
אבל המלחמה עושה את שלה והיחידה של אוטו חייבת לעזוב את צרפת.
דניאל למד מי היה אביו כשהיה בן 4.
- הלכתי בחזרה לבית הספר והילדים באו לראות אותי.
הם לא הכירו אותי, כי ביניהם, הם הכירו אחד את השני.
הם באו לראות אותי. אתה הבן של בושה?
מה זה אומר ? מה זה ?
ואז טוב כן, אמא שלך הכינה בושה... יש רק מילים, אבל הכי אבסורדי,
הכי מגעיל ששמענו! וככה.
והיה לי רק רצון אחד, זה בכי. לא לחזור לבית הספר ולבכות.
כן, להיות הילד של האויב.
סטיגמה שדניאל ישא כל חייו.
בלחץ הסובבים אותו, הסיפור היפה בין אוטו ומתילד
הופך לסיוט לאם ולילדה.
- אמא שלי הייתה מאוד נבוכה.
היא לא... לא, לא, לא.
הייתי מטרד לאמא שלי.
ממש מבוכה לאמא שלי.
כן, והיתה לה בושה שהיא לא יכלה... כן.
אבל תמיד היה לה מישהו שהיה שם גם כדי להזכיר לו.
כן, תמיד מישהו שיזכיר לו!
גם היום קשה לקבוע מספר הילדים המדויק
כתוצאה מיחסים בין צרפתים לגרמנים.
ההערכות נעות בין 60 ל-200,000.
כל כך הרבה סיפורי אהבה נסתרים חי בבושה.
6 ביוני 1944, יום D על חופי נורמנדי.
אמריקאים, אנגלים, קנדים לפתוח את החזית המערבית,
להקיף את גרמניה של היטלר.
כעת המלחמה משתוללת 250 ק"מ מפריז ולראשונה מזה 4 שנים,
גרטרוד רואה את ההשלכות. ממפעילה היא הפכה לאחות.
היינו צריכים לטפל בהם, תחבושות,
טיפול בעזרה ראשונה.
והיה יותר מאחד שמת.
בפריז, לעומת זאת, הפיקוד העליון עושה כאילו שום דבר לא קרה מעולם.
ההנחיות שמגיעות מברלין ברורות, לא להיבהל.
עלינו לעורר אמון בפריזאים.
אבל מאחורי הקלעים אנחנו עסוקים.
- באותו זמן, תחילת אוגוסט 1944, הצוות מעלה את שאלת הנסיגה.
אבל אנחנו עדיין לא שוקלים לחזור לגרמניה.
ואז אנחנו מתחילים לצרוב תקליטים באופן שיטתי.
וקיץ 44 מתואר כשלג מאוד.
עם פיסות האפר שנופלות.
האירועים ימהרו.
ב-19 באוגוסט פרצו הקרבות הראשונים ברחובות.
זוהי תחילתה של המרד של הפריזאים.
הפתעה מוחלטת עבור גרטרוד.
ובפעם הראשונה היא מפחדת.
- כבר לא היינו בטוחים ברחובות, זה היה יורה בכל מקום.
שם, זו הייתה ממש מלחמה.
האפשרות היחידה לברוח.
חלקם כבר עשו את זה, כמו השוטר לורנץ.
הודות לחבריו הפריזאים, הוא מצא נהג שלקח אותו לגרמניה.
אבל עבור חיילים פשוטים, שום דבר לא מתוכנן.
כי בשביל היטלר, תבוסה מעולם לא הייתה אופציה.
- הגרמני בהכרח מנצח, מכיוון שזה גזע עליון,
נגיד ללכת מהר.
ובאותו זמן, החייל הטוב, הוא זה שמת בקרב,
להגן על ארצו או כך מי מנצח.
אז 20,000 החיילים לבדם.
האפשרויות שלהם דלות.
בחודש זה של אוגוסט 44, הרכבת אינה נכללת.
מסילות הברזל חוללו על ידי ההתנגדות הצרפתית.
גרטרוד רק בת כמה שעות למצוא פתרון.
- לאף אחד לא היה אכפת מאיתנו להוציא אותנו מפריז.
לקחנו את המטרו האחרון, החברות שלי ואני.
והלכנו לטרמינוס.
עדיין היה כמה משאיות גרמניות,
כבר ניזוק מחורי כדור.
אחד מהם לקח אותנו.
בכביש נאלצנו לעצור מספר פעמים להסתיר.
ירו עלינו.
זה היה נורא !
מעניין איך שרדנו את זה.
עבור גרטרוד, התחנה הראשונה היא ורדן, אחר כך הולנד.
מבחינתה, המלחמה נמשכת.
ב-Hotel Meurice, המפקד החדש של פריז, דיטריך פון צ'ולטיץ,
מקבל הזמנה מברלין.
הגן על העיר בכל מחיר, לאדם האחרון.
זה יערער מקומות אסטרטגיים, מרכזיות טלפון,
הסנאט וגשר אלכסנדר השלישי.
הכל במקום כך שפאריס הופך לשדה קרב.
הבעיה היחידה שרוב החיילים נעלמו בחזית נורמנדי.
- הגרמנים מנסים ברגע האחרון לאסוף יחידות מאולתרות.
ואז הבנו.
שבין 20,000 החיילים שהיו בפריז, מעטים מאוד היו בעלי הכשרה צבאית אמיתית.
הם היו בעיקר עובדי מדינה במדים, אבל לא חיילים.
23 באוגוסט, ה-DB השני של גנרל לקלרק נמצא במרחק של 50 ק"מ מפריז.
שום דבר לא יכול לעצור את זה.
אז פון צ'ולטיץ יודע שהגנה על פריז היא בזבוז זמן.
הוא אפילו מנהל משא ומתן על הפסקת אש עם ההתנגדות.
בברלין נותרנו ללא מידע.
אז היטלר מפצל מברק עם השאלה המפורסמת הזו.
"האם פריס בוערת?"
זה לא היה צו השמדה.
פון צ'ולטיץ סידר את האמת בזיכרונותיו אחרי המלחמה,
כי הוא חשב שהצרפתים רוצים תשמע את זה.
לא היה לו עניין להודיע לברלין שהוא ניהל משא ומתן על שביתת נשק עם הרזיסטנס.
אפשר היה לשקול את זה כמו בגידה גבוהה.
- הוא התנהג יותר כמו חייל מאשר באמירה נאצית שזה נגמר
ושעדיף לשמר, את פריז ואת החיילים מאשר לצאת לקרב, עד הסוף,
שזה היה תבוסה בכל מקרה.
ב-24 באוגוסט, בסביבות השעה 18:00, המשוריינים הצרפתיים הראשונים של הגנרל לקלר הגיע לפריז,
מול בית העירייה, כבר נלקח על ידי ההתנגדות.
פתאום שמענו לצלצל בפעמוני הכנסייה.
באותו יום, הרדיו עבר בין הידיים של ההתנגדות.
אז מה ? חזר הדובר ושאל:
לג'נטלמנים הכוהנים של פריז באדיבות לצלצל לכנסיות שלהם,
לשחרור הבירה.
אז היה ממש חם! זה קרה באותה תקופה.
אז חיכינו לאט לאט כל הכנסיות מסביב, תתחילו לצלצל.
זה היה מאוד מאוד מרגש.
אבל למחרת, 25 באוגוסט 1944, הלחימה משתוללת.
הם אלימים במיוחד מסביב נקודות אסטרטגיות גרמניות.
הקומנדנטור, המג'סטיק ובית הספר הצבאי.
יותר מ-1000 צרפתים ו-3200 גרמנים ימסרו את חייהם שם.
בזה אחר זה, המצודות הגרמניות יפול.
Le Meurice הוא אחד הראשונים.
זה המקום שבו פון צ'ולטיץ חותם על הכניעה, בדיוק בשעה 14:45.
– אחר כך גם היה צריך לחתום על פקודות של כניעה שנמסרו
על ידי קצינים גרמנים בליווי חיילים צרפתים או בעלי ברית,
בנקודות השונות של ההתנגדות הגרמנית.
פריז משוחררת.
תמונות אלה של סצנות של צהלות להסתובב בעולם.
כמו גם זה של האדונים הגרמנים הזקנים שנפלו.
כמעט 13,000 מהם יילקחו בשבי.
היפוך התפקידים לפריזאים.
ממש סמל.
הגרמני שצעד בקונקורד לשאנז אליזה.
הצבא המנצח הזה הופך לצבא מובס ולהיפך.
המפסידים של אתמול הופכים הזוכים של היום.
הפריזאים לא שכחו את הכיבוש, מחסור, פשיטות ודיכוי.
אפילו הדייר לשעבר במצב של תבוסה הוא הקלה,
מה שמעודד לפעמים הצפות.
אכן יש סצנות של חיילים, מי יעלב,
מי הולך להיות קצת מתעלל, למי נשלח עלבונות וירקה.
באמת יש אלימות ש, גם אם זה נמדד,
שהוא מילולי ופיזי, אבל מהי אלימות,
הייתי אומר אלימות של שחרור.
זו באמת האוכלוסייה האזרחית.
ולעתים קרובות אנו רואים, הם לא גברים,
אבל הם נשים או ילדים שבסופו של דבר נוקם.
גם אם נמדד, אבל תנקום על הכיבוש הזה או של המנצח הזה שהובס כעת
ומי חסר הגנה.
עבור חיילים אלה, המלחמה הסתיימה כעת.
מהדיירים הם הופכים לאסירים.
סטטוס חדש צבוע על המדים שלהם, PG לשבויי מלחמה.
800,000 שבויי המלחמה הגרמנים יידרש כדי לפנות את החופים,
עבודה במכרות הצפון.
האחרון שבהם יחזור ב-1948.
גרטרוד הגיעה בריאה ושלמה לגרמניה.
היא חזרה לאזור מולדתה, נשוי וילדו שלושה ילדים.
כיום היא גרה בבית אבות בצפון גרמניה.
קלאוס, החייל של השעה הראשונה, בילה ארבע שנים בשבי בארצות הברית.
עוד ב-1948, אחרי שמונה שנות היעדרות. כיום הוא מתגורר בברלין.
טוראי גיסברט חזר לגרמניה.
הוא פתח חנות למכשירי חשמל בקלופנבורג. המוזיקה נשארה התשוקה שלו.
מאז מותה ב-2014, בתה אוצרת תמונות המזכרות האלה של פריז.
השוטר הנס לורנץ מצא את בנו.
עד מותו בשנת 1966, הוא המשיך לארגן אירועי תרבות,
כמו פסטיבל היין בגרמניה.
באשר לדניאל רוסל, הילד של בושה,
הוא יפגוש את משפחתו הגרמנית בגיל 12.
בשנת 2009, לאחר שנים של טרחה ניהולית, הוא השיג אזרחות גרמנית כפולה.
שמו כעת דניאל רוקסל האמון.
בפריז, אין זכר השנים האפלות של הכיבוש.
הקסם של הגרמנים לעיר האור נשאר שלם.