Reich kotka, hakaristi lippu ja hanhenaskeleita.
Meillä menee hyvin vuonna 1940.
Nämä kuvat on kuvattu Ranskassa, Pariisissa, Saksan armeijan Wehrmachtin sotilaiden toimesta.
Sotavuosina hän oli täällä kotonaan.
Yli 100 000 sotilasta, upseeria, kenraalia.
Miehet mutta myös naiset pääsivät läpi Valon kaupungin toimesta.
Pariisi oli kaikkien unelma.
- Pariisi, se oli parhaat vuodet.
Hajuvedet, hyvää ruokaa.
Ja kaikki nämä muistomerkit vierailla.
Kaukana taistelukentiltä,
Pariisin uudet herrat, Eldorado.
Kaikki on ajateltu heidän puolestaan.
– Asukas osasi valita paikat mukavin ja nautinnollisin.
He eivät aio asettua pahaenteiseen asuntoon. Se on selvää.
Vuonna hyväpalkkainen lähiöissä, toinen Saksa.
Aula, kahvila, elokuvateatteri. Tai 100 % saksalainen tarjous, joka on varattu sotilaille.
- Heidän täytyi elää kuin saksalainen. Se oli erittäin tärkeää.
Sotilaat viihtyvät täällä esteettömästi.
Yöllä kabareeja, teattereita, ravintoloita, mutta myös Ranskalaiset prostituoidut ovat heidän käytettävissään.
– Se antoi minulle mahdollisuuden nauttia asioista joita minulla ei ollut kotona.
Esimerkiksi bordelleja.
Pariisilaisille Saksan miehitys johtaa pulaan.
Annosliput, mutta myös ratsioita ja rajua sortotoimia.
- Ellei erehdy, tunsimme miehityksen käden.
Ja jos kaikki vastustavat niitä, ranskalaiset ja saksalaiset tulee joskus lähemmäs.
Vihamielisyydestä jotkut siirtyvät rakkauteen.
Ja tarinoita kuten Marguerite ja Otto synnyttää jopa lapsia.
– Isäni rakasti äitiäni erittäin vilpittömästi ja äitini on aina rakastanut isääni,
hän oli vihainen siitä.
Näiden sotilaiden Pariisin seikkailut, he kertovat heille.
Ensimmäinen Klaus, Luftwaffen sotilas, ilmavoimat.
Ja Gertrude, puhelinoperaattori.
Ja sitten sotilaiden lapset, jotka kuulivat heidän tarinansa ja arkistoidut valokuvansa ja asiakirjansa.
Tänään Peter Lorenz, upseerin poika, vanhempi upseeri ja Margaret Viteux,
tavallisen sotilaan tytär, ovat isänsä muiston vartijoita.
- Hän oli kiehtonut tämän metropolin elämästä.
Mutta on myös tuhansia päiväkirjoja, lukemattomia valokuva-albumeja,
unohtamatta miljoonia lähetettyjä kirjeitä sotavuosina perheille.
Niin monia ainutlaatuisia tarinoita, kokemuksia näiden 4 vuoden aikana, kun Pariisi oli saksalainen.
Keitä nämä sotilaat ja upseerit olivat?
Kuinka he elivät päivittäin maailman kauneimmassa kaupungissa?
Ja mitkä olivat todelliset suhteet uudet herrat ja voitetut pariisilaiset?
Ensimmäistä kertaa Pariisin miehitys kerrottiin kaukoputken toisesta päästä,
saksalaisten sotilaiden puolella.
Pariisi, saksalaisten kokema miehitys
14. kesäkuuta 1940.
Pariisissa sää lupaa olla upea.
Mutta pääkaupunki on kuollut kaupunki.
Kadut, kahvilan terassit ja rakennukset ovat tyhjiä.
1,8 miljoonasta pariisilaisesta yli miljoona pakeni.
Ja hyvästä syystä heidän pahin painajaisensa on tekeillä tulla todeksi.
Wehrmacht, Saksan armeija marssii pääkaupunkiin.
Hitler voitti Ranskan.
Kiitos Blitzkriegille, blitzkriegille.
Vain 5 viikossa kovassa taistelussa.
Kuolleita 80 000 sotilasta.
Muutaman kilometrin päässä Pariisista, voittajajoukot pysähtyvät lopullisesti.
Yksityinen Werner, 18, Ala-Saksin syntyperäinen muistaa.
- Ennen kuin tulit kaupunkiin, sinun oli pakko että siivoamme ajoneuvomme ja univormumme.
Meidän piti esitellä itsemme hyvin hoidettuja sotilaita.
Meidän piti tehdä hyvä vaikutelma.
Se on pohjoisesta, Porte de Clignancourtista ja Porte de la Villette,
että ensimmäiset yksiköt saapuvat.
- Ensimmäiset yksiköt saapuvat Pariisissa noin klo 6.
Nämä ovat moottoripyöräyksiköitä.
He suuntaavat Place de la Concordelle.
Siitä tulee myös keskeinen sijainti Saksan ylijohdolle.
Saksalaiset eivät tapaa ketään vastarintaa Pariisissa.
Pariisi, valon kaupunki on juuri kaatunut valtakunnan käsissä.
Hieno saalis ja kultapiste onnistuneesta kampanjasta.
Private Klaus oli tuolloin 19-vuotias
ja hän mittaa onneaan.
- Olin iloinen saadessani olla Pariisissa, tämä on parasta mitä minulle on voinut tapahtua.
Olen Berliinistä, tunnen suuret kaupungit. Mutta Pariisi on silti luokan yläpuolella.
Täällä voisin elää vaarantamatta henkeäni.
Täällä en ollut enää hengenvaarassa.
Seuraava askel Wehrmachtin joukkoille perustaa sotilasesikuntansa.
Kaupungissa, jota kaksi kolmasosaa autio sen asukkaista, olosuhteet ovat ihanteelliset.
Isot hotellit ovat tyhjiä. Ja useimmat asunnot myös.
Välttääksesi riitoja, Pariisi on julistettu avoimeksi kaupungiksi,
Ranskan viranomaisten toimesta.
Tämä tarkoittaa, että hänen täytyy taipua voittajien vaatimusten mukaisesti.
Joten saksalaisilla on carte blanche.
- Paras opas oli Michelin-opas, joka on käännetty myös saksaksi.
Michelin-opas, punainen opas, 1939.
Mitkä ovat parhaat paikat? Parhaat hotellit?
Joten miehittäjä sai valita paikat mukavin ja nautinnollisin.
Ja myös Pariisin tunnuskuvallisin.
Nämä ovat tietysti symboleja.
He eivät aio asettua pahaenteiseen asuntoon, se on selvää.
Ja nämä varatut hotellit ovat kaikki erittäin arvostettuja.
Alkaen Meuricesta, rue de Rivolista, Kenraali Chambourgin päämaja.
Pariisin uusi mestari.
The Ritz, Place Vendôme, kaupungin arvostetuin palatsi
on varattu korkeille arvohenkilöille vierailemassa Pariisissa.
marsalkka Hermann Göring, ilmavoimien komentaja,
vuodelle oli varattu sviitti.
Vasemmalla rannalla, Lutetia-hotelli. Modernein kaikista Pariisin palatseista.
Siitä tulee Abwehrin istuin, Saksan salainen palvelu.
Ja mikä tärkeintä, Majestic.
Tässä hotellissa on MBF, toisin sanoen korkea sotilasjohto koko Ranskalle.
Sen johdossa kenraali Otto von Stülpnagel.
- Joka kerta se on symboli. Se on Riemukaari, se ei ole mitään.
Avenue d'Iéna, kaikki nämä nimet jotka ovat Napoleonin voittoja.
Ja se on myös kosto. Se on kosto!
Ja maksimaalisen turvallisuuden takaamiseksi näissä erittäin herkissä paikoissa,
natsien salainen palvelu saada tarkat suunnitelmat.
- Maarekisterin kartat, jotka ovat vapaasti saatavilla.
Ja näissä suunnitelmissa näkyy aina sisäänkäynnin ovet, uloskäyntiovi on hyökkäyksen sattuessa.
Aina mahdollisuus paeta.
Ja tietysti ostopaikat on tehty näiden mahdollisuuksien mukaan,
aina lenkillä.
Mitä tärkeämpi paikka on varattu, sitä enemmän sillä on yksi, kaksi tai jopa kolme uloskäyntiovea.
Viranomaisten ei tarvitse valittaa heidän majoituksestaan.
George V, Rafael, Crillon, kuninkaallinen Monceau
ja muita arvostettuja osoitteita on varattu heille.
Kysymys mukavuudesta, mutta ei vain.
- Jokaisessa huoneessa on puhelin.
Emme vain voineet majoittaa kaikkia, mutta meillä oli myös infrastruktuuri.
Tärkeintä oli saada sähkö ja puhelinvaihteiden valvonta.
Koska hotelleissa on vain sänkyjä.
Sitten tarvitset työpöydät, lamput, kirjoituskoneet.
Joten saksalaiset tekevät loputtomia listoja vaatii, että ranskalaisten on tyydytettävä.
Joten miten se toimii?
Otetaan esimerkki Majesticista ylellisillä sviiteillä.
Ensimmäinen kerros, huone 119 on muuttunut vastaavan luutnantin toimisto
hallita sotilaiden lupia.
Vieressä entinen huone 118. Se muutetaan sihteeristöksi.
Ja nyt 117 käytetään tallentamiseen vasta saapuneet sotilaat.
Muutama kerros korkeampi, neljännessä, entisestä sviitistä 464 tuli dr. Michael.
Hän vastaa koko talouden hallinnasta Ranskan Saksan vyöhykkeellä.
Korkeimmat sotilasviranomaiset kutsutaan sinne.
Sisustus on yksinkertainen ja spartalainen.
Muotokuva Hitleristä ja siinä se.
Sotilaallinen ankaruus velvoittaa.
Kaiken kaikkiaan saksalaiset rekviroivat 400 hotellia Pariisissa.
Näiden hotellien omistajat ei tarvitse valittaa.
Asukas maksaa laskunsa, mutta ranskalaisella rahalla.
Se on Ranskan maksettava Saksan miehityksen kustannukset.
400 miljoonaa frangia, eli 160 miljoonaa euroa joka päivä.
- He perustivat pankkitilin joista Ranskan valtio maksaa
400 miljoonaa frangia päivässä.
Se on tällä tilillä olevilla rahoilla että saksalaiset aikovat rahoittaa miehityksen.
Hotellit, mutta myös toimitukset valtakunnalle.
Saksa maksaa laskunsa, mutta ranskalaisella rahalla.
Saksalaiset laittoivat kätensä tarpeisiinsa asuntoihin tai jopa kokonaisiin rakennuksiin.
Erittäin arvostetun brittiläisen pankin Lloyds of London.
Siitä tulee Reich Credit Union.
Ja sitten rakennuksiin ja asuntoihin Pariisin juutalaiset, jotka pakenivat natseja.
Eikä tietenkään ole kysymys vuokran maksamisesta.
Jos olet juutalainen, vapaamuurari, englantilainen, amerikkalainen, sinulla ei ole oikeutta omistaa.
On tyhjiä asuntoja, siksi on turmeltumia.
On pakkopyyntöjä ja on sinettejä.
Siellä on sinetöityjä ja nämä asunnot, niitä kutsuttiin juutalaisten asunnoiksi.
Se tiedetään.
Ajattelen Rothschildin kartanoita, Esimerkiksi.
Rothschildin kartano, Avenue Foch, tulee Sipo-SD:n päämaja,
tunnetaan nimellä Gestapo ja pelottava SS, turvallisuusjoukot.
Se on natsipuolueen aseellinen siipi, tunnettu häikäilemättömästä julmuudestaan,
valtakunnan vihollisia kohtaan.
- Joka kerta tämä paikka palautetaan.
Käännämme paikkaa ja annamme sille uuden tarkoituksen.
Mutta tällä hetkellä SS ja Sipo-SD eivät vain ottaa heidän jälkensä, huomaamattomasti.
Todellinen valta on Wehrmachtin käsissä, Saksan armeija, mutta vain toistaiseksi.
Tilattuihin hotelleihin ja rakennuksiin,
siellä on myös kaksi Lariboisièren sairaalaa ja Pitié Salpêtrière.
Hammasklinikka 13ᵉ kaupunginosassa.
Siellä on myös kasarmit, joista kolme on kaupungin keskustassa, Prinssi Eugene, sotakoulu ja jopa ammattikorkeakoulu.
Tänne sotilaat majoitetaan paljon yksinkertaisemmissa olosuhteissa.
- Ja tietysti jotkut kaupunginosat ovat etuoikeutettuja.
Ja Pariisin itäosaa pidetään punaisten lyhtyjen alue, kommunistialue.
10ᵉ, 11ᵉ, 19ᵉ, 20ᵉ. Siellä saksalaisia on hyvin vähän.
Miehittäjä määrää ulkonaliikkumiskiellon.
Ei ketään Pariisin kaduilla klo 23.00 alkaen.
Ja ikkunat pitäisi olla tukossa.
Saksalaiset haluavat autiota kaupunkia ja taivaalta nähtynä, yöllä näkymätön.
Pääkaupungin portit laitetaan alle korkea valvonta.
Tankkien ja tiesulkujen välillä, kaikki pitää näyttää tassua
päästäkseen Pariisiin.
Ranskalaiset tietysti mutta myös valtakunnan sotilaat.
Seesami, Ausweis, passi, voimassa muutamasta tunnista useisiin kuukausiin.
Saadaksesi sen, mene Kommandanturiin, Oopperan aukio.
- Kommandantur on vastaava ranskalaisesta kaupungintalosta.
Se ratkaisee kaikki hallinnolliset asiat joka päivä.
Ja toimittaa kaikki tarvittavat paperit saksalaisten luvalla.
Mutta se toimii myös vastaanottopisteenä, saksalaisille sotilaille.
He löytävät kaiken, mitä etsivät, Kommandanturilla.
Ja todella varmistaa, että Pariisi tuli saksaksi,
pääkaupungin suurin risteys nähdä näiden paneelien kukoistavan
ohjata joukkoja strategisiin paikkoihin.
Sairaalat, kasarmit ja tietysti komentokeskukset.
Kesällä 1940 Pariisi muuttui saksalaisessa kaupungissa.
- Ja tässä on paraati, joka kruunaa tämän kirkkauden hetken.
Uusien herrojen ensimmäinen voimanesitys, voittoparaati,
Riemukaaren juurella.
10 000 sotilasta hanhenaskeleita, autiolla kadulla.
- Saksalaiset yksiköt tekevät ensimmäisen paraatinsa voitosta.
Ei Champs-Élysées'llä, kuten usein sanotaan,
vaan Avenue Fochilla.
Voit nähdä sen kuvista.
Riemukaari on hieman vino.
Jos haluat mielipiteeni, se oli yritys jotta ei loukata ranskalaisia liikaa.
Näille miehille kuitenkin se on suuri voiman hetki.
Nuori itävaltalainen sotilas muistaa.
"Tunsimme olevansa maailman herrat, Pariisin ylittäessä.
Minusta se oli normaali tunne sotilaaksi.
Olimme ylpeitä voidessamme ranskalaiset yhtä nopeasti."
Mutta paras on vielä edessä.
Perinnöllisen vihollisen antautuminen, 10 päivää myöhemmin.
- Gallilaisen ylimielisyyden muistomerkki on peitetty Valtakunnan lipulla.
Hitler muuttaa henkilökohtaisesti.
Hän vaatii ranskalaisten antautumista kuten saksalaiset 22 vuotta aiemmin, vuonna 1918.
Ensin paikka, Rotonden raivaus, lähellä Compiègnea, 50 km Pariisista pohjoiseen.
Ja sitten tämä vaunu, joka on erityisesti otettu pois museosta.
Tässä samassa pöydässä ranskalaiset ja saksalaiset olivat allekirjoittaneet aselevon,
11 päivänä marraskuuta 1918.
Führer voittaa muutamaa päivää myöhemmin yllätysvierailulla Pariisiin klo 6.
Hänen ainoa matkansa tähän kaupunkiin, joka kiehtoo häntä nuoruudestaan asti.
- Hän oli Eiffel-tornissa, Trocaderossa.
Siellä otimme kuuluisan valokuvan hänestä.
Sitten hän meni oopperaan.
Siellä on jopa concierge, jolla on avaimet ja kuka voi vierailla tässä valtuuskunnassa.
Tällä vierailulla Hitler totesi, että niitä oli ollut muutoksia suunnitelmiin verrattuna
joita hän oli opiskellut nuoruudessaan.
Nämä oopperan suunnitelmat, hän tiesi ne melkein ulkoa.
Ja todellakin, concierge vahvistaa hänelle että työ on tehty.
Voit nähdä kuinka kiehtoi hän oli, tämän kaupungin kautta.
Myöhemmin Hitler uskoo arkkitehtiinsa, Albert Speer.
"Se oli elämäni unelma päästäkseen vierailemaan Pariisissa.
Usein ihmettelin tuhotaanko Pariisi.
Mutta kun olemme rakentaneet uudelleen uusi Berliini.
Pariisi on vain sen varjo.
Joten miksi tuhota se?"
Tämä valon kaupungin viehätys, Hitler jakaa sen Joseph Goebbelsin kanssa,
Natsipropagandaministeri.
Goebbelsille. Pariisista tulee valtakunnan esittelykaupunki.
Paikka, jossa elämä on hyvää, jos olet saksalainen.
- Goebbelsin silmissä Pariisin piti kestää erityinen paikka valtakunnassa.
Hän ymmärsi hyvin nopeasti, että se oli tarpeen säilyttää tämän kaupungin tunnelma ja ainutlaatuinen luonne.
Perusta tyypillinen saksalainen järjestys Pariisiin.
Tee Pariisista toinen Berliini.
Se ei ollut saksalaisten etujen mukaista.
Pariisi, esittelykaupunki, piti olla houkutteleva sotilaille.
Missä he voisivat seikkailla.
Pariisista tulee soturin lepokaupunki.
Jossa hän voi unohtaa kivut taistelukentillä.
Ja jos saksalaiset voittivat sodan.
Pystyvätkö he voittamaan pariisilaisten sydämet?
Kesän lopussa 1940 allekirjoitetun aselevon kanssa,
sota on hyvin ja todella ohi, ainakin Ranskassa.
Wehrmachtin joukoista tulee nyt miehittäviä joukkoja.
Pikkuhiljaa arjen rutiini loksahtaa paikoilleen.
- Ensin ovat vakituiset työntekijät, jotka työskentelevät eri hallintoalueilla.
Ne ovat 20 ja 25 000 välillä enkä vaihda kovin usein.
Pariisissa ei tarvita taistelujoukkoja, mutta sotilaita on edelleen joukko
joka voidaan mobilisoida ongelmatilanteissa.
Sitten reunalla on teollisuus,
joka kehittää aseita saksalaisille.
Varsinkin tankit.
Ja niiden kokeilemiseen tarvitaan sotilaita.
Mutta se ei ole vain miehiä Saksan armeijassa.
Wehrmachtin nuoret naiset saapuvat vahvistuksina.
He muodostavat alle 10 % työvoimasta, vaan osallistua sotatoimiin,
ottamalla paikkoja ja vapauttamalla siis miehet, jotka liittyvät rintamaan.
He ovat enimmäkseen sihteereitä tai operaattoreita, lähetyksissä.
Ranskalaiset löytävät heille heti lempinimen, Harmaat hiiret.
Ja jos hän sitoutuu, se ei välttämättä ole ideologisista syistä.
– Univormu oli erittäin tyylikäs. Hän oli räätäli.
Räätäli oli jotain erittäin tyylikäs siihen aikaan.
Joten armeija tarjosi räätäliä näille naisille, johon hänellä ei olisi koskaan ollut varaa.
Suurin osa heistä tuli kotoa melko vaatimaton ja totesi, että tämä yhtenäinen
oli jotain hyvin erikoista.
Sota antaa heille myös mahdollisuuden paeta rooleja natsiideologian määräämä kotiäiti.
Bonuksena hän löytää Hitlerin uuden imperiumin jalokivineen Pariisin.
- Kun heidät määrättiin Saksaan tai Itävallassa, he olivat hieman pettyneitä,
koska hän halusi ulkomaille.
Suosikkikohteisiin kuuluu mm. siellä oli tietysti Ranska ja erityisesti Pariisi.
Se oli numero yksi, Pariisi.
Muodin kaupunki ja rakkauden kaupunki.
Heidän joukossaan on Gertrud, kotoisin a pieni kylä Pohjois-Saksassa.
Hän on yksi niistä onnekkaista jotka on määrätty Pariisiin.
Hän oli silloin 20-vuotias.
- Minulla ei ollut erityistä ideaa siitä, mikä minua odotti Pariisissa.
Olin vain iloinen, etten lopettanut saksalaisessa asetehtaissa.
Minut määrättiin pohjoiseen kuljetuskommandanturiin.
Gertrude saapuu vuonna 1940 30 tytön ryhmässä.
He yöpyvät hotellissa lähellä Madeleinea.
Pariisissa kaikki on hänelle uutta.
- Olimme metropolissa.
Suurin osa meistä ei tiennyt ei isot kaupungit.
Tunsimme olomme vieraaksi, hieman eksykseksi.
Sinun täytyi todella päästä päähän että olimme nyt Ranskassa emmekä enää Saksassa.
Alussa emme saaneet mennä ulos yksin hotellistamme.
Meidät ajettiin töihin.
Olimme hieman peloissamme.
Emme tienneet kuinka ranskalaiset voivat reagoida läsnäoloomme.
Miten ranskalaiset reagoivat?
Tämä on henkilökunnan huolenaihe.
Ei ole kysymys sotilaiden vapauttamisesta luontoon.
Ensimmäisen oleskelukuukautensa ajan, sotamies Klaus lähetetään pariisilaiseen kasarmiin.
- Meidän piti asettua ensin kasarmissamme, sotakoulussa.
Merkkien etsiminen, univormujen puhdistaminen.
Tiedätkö, sotilaan jokapäiväinen elämä on aina ajan tasalla järjestetty.
Löydämme sinulle aina tekemistä. Emme koskaan kyllästy.
Mutta meidän ei annettu mennä ulos heti.
Ja käskyt tulevat Führeriltä itseltään, päivätty 18. kesäkuuta 40.
Sotilaan on oltava esimerkki hengestä Saksan armeija vanhurskauden suhteen,
iloinen, miehekäs, kaikissa tilanteissa.
Toisin sanoen Hitler käskee jokaisen sotilaan siihen käyttäytyä oikein pariisilaisten kanssa.
Tavoitteena on tehdä vihollisesta liittolainen.
Vuonna 1940 Ranskan väestö tunsi itsensä hylätyksi oman hallituksensa toimesta.
Saksan puolella me ymmärsimme että ranskalaisten epätoivo ja viha
valtiotaan vastaan oli tilaisuus nousta hyvässä valossa.
Korkeimmalla tasolla sinetöimme sopimuksen lokakuussa 1940.
Kun Hitler tapaa marsalkka Pétainin, Montoiressa.
Tuolla kädenpuristuksella, vanha taistelija Verdun lupaa virallisesti,
Vichyn hallituksen yhteistyö Euroopan seuraavalle herralle.
Nyt on vain voitettava pariisilaisten sydämet.
Sitten alkaa todellinen viettelyoperaatio.
Sotilaat ilmestyvät joka päivä Champs Elyseesillä.
Moitteettomasti kiillotetut saappaat ja täydellisessä järjestyksessä.
Ja sitten tämä erittäin vahva symbolinen ele.
He tulevat meditoimaan haudalle Tuntematon sotilas Riemukaaren alla.
Hyvin laskelmoitu kunnianosoitus.
– Saksalaisilla oli maine olla barbaareja, erityisesti Ranskassa.
Ja sitten barbaarit saapuvat.
Mutta huomaamme, että hän ei näyttänyt siltä barbaareille
ja että he eivät käyttäytyneet niin.
Kävi ilmi, etteivät he syöneet eivät myöskään pienet lapset.
Jotain, josta emme olleet aluksi niin varmoja.
Heillä oli voittajien aura.
Ne kiehtoivat kaikkia poikkeuksetta. Jopa miehiä.
Voimme ymmärtää, että näiden sotilaiden saapuminen hyvin räätälöityjen univormujen kanssa,
nahkasaappaat moottoripyörällään oli todellinen sensaatio.
Pariisin oopperan portailla ja yleisissä puutarhoissa,
sotilasjoukot yrittävät vietellä pariisilaiset
ja kansallisen keittokeittiön ruokalat sosialistit jakavat ruokaa
ilmaiseksi tarvitseville.
- On anekdootteja, jotka kertovat kuin pienet ranskalaiset pojat
jotka pelasivat sotaa kaikki halusivat olla saksalaisia sotilaita.
Koska he olivat voittajia.
Propaganda on tehnyt työnsä.
Joten heinäkuun 40. päivästä alkaen pariisilaiset palaavat maanpaosta.
Heidän joukossaan Jean-Claude, 19-vuotias pariisilainen.
Hän löytää kaupunkinsa ja uudet herrat.
- Palasimme Pariisiin ja näen edelleen julisteita, joissa
näimme suuren hymyilevän sotilaan lapsen kanssa harteillaan.
Ja siellä kirjoitettiin hylättyjä populaatioita, luota saksalaisiin sotilaisiin.
Se oli osunut minuun. Katsoimme sitä hieman epäuskoisina.
Emme olleet varmoja, halusitko. Emme tienneet ollenkaan emmekä mitään erityistä.
Mutta itse asiassa palasimme, kaikki oli rauhallista.
Pahimmat pelot kumpuavat molemmin puolin.
Saksalaisille sotilaille 40 vuotta tulee olemaan se kaikista nautinnoista.
Ja Klaus, Berliinin sotilas, on vihdoin hänen ensimmäinen lomansa.
- Se on Pariisi.
Siellä, se olen minä, Eiffel-tornin ensimmäisessä kerroksessa.
Kävelimme ensimmäiseen kerrokseen, koska hissit olivat epäkunnossa
ja se oli jo erittäin korkealla.
Pantheon, Notre-Dame Dame.
Klausin muistot ovat huolella sovitettu ylelliselle albumille
valtakunnan armeijan toimesta.
Nahkapäälliset, hakaristikypärä ja tämä kirjoitus saksaksi.
"Asepalvelukseni."
Nämä pienet matkapäiväkirjat tulevat olemaan tuhansia valmistamaan ne huolellisesti.
Varustettu kameralla ja kameroilla, Saksalaiset sotilaat lähtevät alukseen
opastetuille kierroksille, asianmukaisesti valvottuina korkean komennon toimesta.
Pyhän sydämen edessä, Notre Dame, Ooppera, Louvre, Invalidit,
unohtamatta Trocaderoa ja Eiffel-tornia.
He näyttävät itsensä valon kaupungissa, joka nyt kuuluu heille.
Nämä opastetut kierrokset päättyvät erittäin symbolinen.
Versaillesin palatsin peilisalissa, sama kuin pahamaineinen Saksan sopimus
allekirjoitettiin vuonna 1919.
Kosto on täydellinen.
– En omalta osaltani kutsu sitä turismiksi. Se vähättelee ammattia.
Näemme selvästi, että saksalaiset sotilaat asettavat itsensä lavalla voittajina ja uusina herroina.
Ja sitä halusivat Hitler ja Goebbels.
Sotilaiden piti ottaa kuvia todistamaan heidän loistavaa voittoaan
ja lähetä nämä kuvat kotiin selittämään perheilleen tämän sodan ansiot.
Tässä sotilaan albumissa kuvat ja kommentit ovat yksiselitteisiä.
"Niin, uudet mestarit"
hän kommentoi tätä otettua kuvaa Versaillesin palatsin edessä.
Ja tämä kuva Ludvig XIV:n patsaasta mestattu inspiroi toiseen kommenttiin.
"Ranska ilman päätä."
- Ironiaa on tietysti, mutta ennen kaikkea tämä ajatus, että he ovat uusia kasvoja.
Tai tämä toinen upseerin albumi tämä kuva on otettu Riemukaaren katolla.
Saapas kaiteessa, asento Pariisin uudesta mestarista
tutkitaan huolellisesti.
Miehitetyissä maissa valokuvaaminen oli kiellettyä siviiliväestölle
ja samaan aikaan sotilaiden oli pakko tapana takavarikoida kaikki kamerat.
Siviileillä ei siis ollut ketään jäljellä.
Vain saksalaisilla oli oikeus ottaa kuvia
ja he käyttivät sitä hyväkseen.
Mutta näille nuorille saksalaisille todellinen uteliaisuus on muualla.
Keitä nämä pariisilaiset ovat?
- Se oli minulle uusi maailma. mutta en voinut puhua ranskalaisten kanssa,
koska en puhunut heidän kieltään.
Joten olin hiljaa.
Ranskalaiset olivat myös hiljaa, koska he eivät puhuneet sanaakaan saksaa.
Nuori operaattori Gertrud kokeilee onneaan muutamalla koulussa opitulla ranskan sanalla.
Se alkaa talonmies ja hänen hotellinsa piikoja.
– Olen aina yrittänyt puhua heidän kanssaan.
He olivat pidättyvämpiä kuin mikään muu.
Heillä oli kansallinen ylpeytensä.
- Kuinka halusit pariisilaisten pitävän minusta? Olimme voittaneet heidät.
Ranskalaiset hyväksyivät kohtalonsa.
Ja hyväksyin omani. Elimme tämän periaatteen mukaan, niin.
Kaikki meidän puoleltamme.
- Yritimme teeskennellä, ettemme olisi nähneet heitä.
Kadulla, useita kertoja, se tapahtui meille ylittää saksalaiset osastot,
joka kulki pisteestä toiseen.
Ja kun näimme heidän tulevan, näennäisesti, olimme menossa näyteikkunaan.
Ja katso näiden ikkunoiden sisään, se tarkoittaa selkänsä kääntämistä heille.
Gertrude lähti hotellistaan löytää erilainen maailmankaikkeus,
toinen mentaliteetti, toinen elämäntapa.
– Ranskalaiset ovat vähän pinnallisia. He eivät ota elämää vakavasti
toisin kuin saksalaiset.
Saksalaisille ranskalaiset ovat pinnallinen, etäinen, epäkohtelias
ja pariisilaiset ovat paholaisen inkarnaatio.
Kirjeessä vaimolleen, Sotamies Ernst loukkaantuu heidän suunnastaan.
"Et uskoisi silmiäsi, nähdä kirotun meikin,
joiden naiset tahraavat kasvojaan.
Jos vaimoni teki tämän, Pakkaan laukkuni ja lähden heti.
Se on uskomatonta!
Usein joudun miettimään jotain muuta, muuten minua valtaa väkivaltainen pahoinvointi.
Hänen kirkkaan punaiset huulensa, keltaisiksi maalatut kasvot, ne kulmakarvat korostettuina mustalla
ja hänen häikäisevät kynsilakkansa.
Tämän näyttävän takana piilottaa suurta paskaa.
Saksalaisille se on kulttuurishokki.
Parisiennes on niin erilainen kuin ihanne Reichin propagandan kannattama saksalainen feminiinisyys.
Huolissaan joukkojen käytöksestä, Wehrmacht omistaa jopa kokonaisen luvun
ranskalaisille naisille sen virallisessa oppaassa, Saksalaisten näkemä Pariisi.
Parisienne on flirttaileva. Mutta vaikka hänellä olisi luonnollinen taipumus
pelata naisellisella omaisuudellaan, hänellä on erittäin vahva perheen tunne
ja suuri rakkaus lapsiaan kohtaan.
- Halusimme välttää väärinkäsityksiä selittämällä sotilaille, että Ranskassa oli muita tapoja.
Ranskalainen ei ole prostituoitu tai helppo tyttö.
Vain koska hän näyttää millainen prostituoitu olisi Saksassa.
Mutta jotkut sotilaat yrittävät onneaan.
- Joten oli joitain, jotka etsivät ota tietysti yhteyttä!
Se tapahtui heidän pitkän kävelynsä aikana, neiti.
He sanoivat sen yrittääkseen ottaa yhteyttä. Joskus se toimi.
Henkilökunta on kuitenkin hämärän näköinen kaikki yhteydet hänen joukkojensa ja pariisilaisten välillä.
Siellä on jopa erittäin tiukat ohjeet annettu sotilaille.
"Vältä kosketusta siviiliväestöön.
On kiellettyä tuoda ranskalaisia naisia työsuhdeautossa
tai pidä niitä kädestä."
- Sotilas, joka sitoo liian tiiviisti siviiliväestön kanssa,
päätyy unohtamaan roolinsa sotilaana. Ja se on suuri ongelma armeijalle.
- Pariisilla oli kaupungin lempinimi ilman silmiä.
Saksalaiset katsoivat ranskalaisia joka jätti heidät huomiotta.
Mutta se on kestämätön pitkään aikaan.
Sota jakaa, kieli jakaa, jaettu kulttuurin mukaan.
Kuinka uudet herrat ja voitetut elävätkö he yhdessä tässä valtakunnassa
Hitlerin lupaamasta 1000 vuodesta?
Mutta Pariisilla on monia etuja, jolle hyökkääjät antautuvat.
Loppukesällä 1940 saksalaiset sotilaat valloittivat Pariisin sydämen hallintaan.
Ja kahvilan terassit.
Mutta ei vain.
He myös investoivat myymälöihin.
Pariisi miehityksen alussa, on todellinen Ali Baban luola.
- Saksalaisilla oli ostohullu.
Hän halusi ostaa asioita, joita he eivät löytäneet ei kotona, vähän kuin turistit.
He ostivat kaiken mahdollisen.
Ranskalaiset sanoivat, että voimme jopa myydä heille baskin vuodelta 1870
ja ostivat silti.
- Siitä hetkestä lähtien, kun emme ole enää sodassa, mutta miehitetyssä tilanteessa.
Syntynyt kaupallinen suhde on aivan klassikko.
Jos sotilas kieltäytyy maksamasta, se on varkaus. Saksan sotilastuomioistuin rankaisi ankarasti.
Ensimmäistä kertaa elämässään sotilailla on keinot.
90 Reichsmarkin palkka, se vastaa nykyistä minimipalkkaa.
Paitsi että uudella edullisella valuuttakurssilla asukkaalle, hänen ostovoimalleen
kerrotaan neljällä.
Ja se on vain taskurahaa, sillä sotilaat ruokitaan,
rahoitetaan Ranskan kustannuksella.
Sitten hän löysi ostosten ilot.
- Olin ostamassa hajuvettä, sitä kutsuttiin Ilta Pariisissa.
Kaikki sotilaat ostivat tämän silloin, se oli sininen pullo tähteillä.
Rehellisesti sanottuna en edes muista jos se tuntui hyvältä.
Mutta pullo oli todella kaunis.
- Ei ollut ainuttakaan sotilasta joka ei ole ainakaan kerran
lähetti kirjeessä silkkisukat, tyttöystävälleen.
Se oli suurta luksusta.
– Se oli aivan välttämätöntä että löydämme tavaratalot.
- Kolmella neljänneksellä ja Galeries Lafayette.
Se oli meille todellinen seikkailu.
Emme tienneet sellaiset suuret kaupat.
Olimme tottuneet kylän pieniin ruokakauppoihin.
Olimme erittäin iloisia löytäessämme eksoottisia hedelmiä,
jotka tulivat kaukaisista maista.
Banaanit, emme olleet koskaan syöneet niitä.
Ja kaksinkertaisen palkan saaville upseereille, se on vielä parempi.
Näissä olosuhteissa jotkut lisät ovat sallittuja, kuin huippuluokan.
Tämä on tämän upseerin Hans Lorenzin tapaus.
Neljän vuoden ajan hänellä on vain yksi pakkomielle, hemmotella hänen poikansa Peterin, takaisin kotiin.
- Minulla oli maailman kauneimmat sukset, upea ranskalainen pyörä,
joita ei löytynyt Saksasta.
Hän osti kaiken Pariisista.
Ja isäni toi takaisin myös ylellisiä hajuvesiä
ja upeita viinejä Burgundiasta ja Bordeaux'sta.
Hänellä oli vielä luokka, isäni.
Hän oli kuin kukko Pariisissa.
Mutta kyse ei ole vain luksustuotteista, että saksalaiset ovat ottaneet tähtensä.
Yllättäen he ostavat ruokaa lähettää hänet kotiin.
Aivan voittoisan valtakunnan sydämessä.
- He lähettivät jopa puolisia sikoja tai tuoreita munia,
yksittäin käärittynä pehmustetuissa laatikoissa.
Sotilas halusi täyttää roolinsa miehenä ja isästä,
auttamaan omiaan, jotka joutuivat selviytymään itsestään.
Poissa kotoa, kaikkea mitä he voisivat tehdä edistääkseen kotitaloutta,
oli tarkoitus lähettää mahdollisimman monta tuotetta.
Ja se oli osa samaan aikaan Reichin strategiasta.
Lisää sotilaita lähetettiin ostetuista tavaroista alhaisilla hinnoilla miehitetyissä maissa,
sitä pienempi pula oli Saksassa.
– Ranska on reservi Saksalle.
Sodassa, joka on edelleen käynnissä ja jonka miehittäjä ei vielä näe loppua, vuonna 1940.
Tavoitteena on hyödyntää kaikki tämän maan resurssit jatkaa sotaa Englantia vastaan.
Lähetyksistä tulee niin lukuisia, että Reichspost, valtakunnan postitoimisto, on hukkua.
Hän päättää rajoittaa pakettien paino sotilasta kohden.
Uudet herrat antautuvat todelliseen viralliseen ryöstelyyn.
Kaksi kolmasosaa Ranskan maataloustuotannosta ja teollisuustilat on varattu asukkaille.
Suunniteltu epätasainen jako aselevon ehtojen mukaan.
Pariisilaiset tietävät sitten todellinen pula ruuasta,
mutta myös polttoainetta.
Toinen ryöstely jatkuu hienovaraisemmin.
Se taideteos, joka varastettiin suurilta Pariisin juutalaiset keräilijät.
Varsinkin Göringille ja Hitlerille, suuria taiteen ystäviä.
- Goering tuli yli 20 kertaa ja hän tuli auttamaan itseään.
Kyseessä on siis juutalaisten omaisuuden ryöstely, Tietysti.
Ja ryöstely, asuntojen tyhjennys, joka kuului juutalaisille, vapaamuurareille,
amerikkalaiset tai englantilaiset. Ja siellä on esineiden lajittelu.
Ja kauneimmat palat laitetaan sivuun. Siis todellakin, se on ryöstelyä!
Järjestäytynyt ja järjestelmällinen ryöstely.
Vuosina 1941-1944 29 saattuetta lähti Pariisi valtakunnalle.
Ne edustavat yhteensä 138 vaunua täynnä 4170 laatikkoa.
Suurin taideteosryöstö koko ajan.
Saksalaiset eivät vielä tiedä sitä, mutta Pariisin miehityksen suloisuus
tulee pian loppumaan.
22. kesäkuuta 1941.
4000 km Pariisista, Wehrmachtin joukot hyökätä Neuvostoliittoon.
Hitler käynnistää operaatio Barbarossan.
Eurooppa on jälleen tulessa idässä.
Käännekohta sodalle, mutta myös Pariisiin.
Tämä on aseellisen vastarinnan alku.
Barbèsin metroasemalla osoitteessa 18ᵉ,
Alphonse Moser, Kriegsmarinen sotilaskadetti,
Pierre-Georges ampui hänet kuoliaaksi.
Tunnetaan paremmin salanimellään Fighter. Eversti Fabian.
- Vuoden 1940 lopulla väestö herää tappion shokista.
Opiskelijat ja lukiolaiset osoittavat mieltään vastaan miehitys Champs Élysées'llä,
aselepopäivänä 1918.
Heidät pidätetään operaation aikana ranskalaisten ja saksalaisten yhteinen.
Nämä ovat ensimmäiset merkit, jotka osoittavat yleinen mielipide muuttuu.
Tämä rauhallinen opiskelijoiden mielenosoitus laukaisee rajua sortoa.
Mielenosoitus vai hyökkäys?
Mikä tahansa Saksan vastainen toiminta on velvollinen kuolemantuomioon.
Nukkeoikeudenkäynnin aikana julistettu tuomio.
Entä jos syyllisiä ei löydy?
Wehrmacht soveltaa häikäilemättömiä toimenpiteitä Berliinin sanelema.
- Jäsenhetkestä lähtien Wehrmacht kuolee.
Ja sitäkin enemmän jos on korkeammalla tasolla.
Kiintiö perustetaan.
100 panttivankia saksalaiselle tapetulle.
Ja miehittäjä julistaa tuomionsa, molemmilla kielillä painetuissa julisteissa.
Kuolemantuomiot joka kerta.
Tavoite on yksinkertainen, hallita terroria.
- Pelkäsimme aina saapuessamme metroasemalla aamulla,
olkoon punainen juliste, jossa oli ihmisten nimet
että saksalaiset olivat ampuneet.
Muistan elävästi julisteen lukemiseni joka ilmoitti Estienne d'Orvesin teloituksesta.
Ranskan laivaston nuori kapteeni on yksi sadasta teloitetusta panttivangista,
Barbèsin hyökkäyksen jälkeen.
– Se oli myös vähän pelottavaa.
Tunsimme miehityksen käden.
Se tarkoitti, että se oli ihmisiä, jotka taistelivat miehittäjiä vastaan.
Wehrmacht saa sotilaat uskomaan sen jokaisen miehen takana
ja erityisesti jokaisen kauniin naisen takana, piilottaa valtakunnan vihollisen.
Mutta kuinka mennä ihmisluontoa vastaan?
Ja turhauttaa koko joukko seksuaalisia kontakteja?
- Voin kertoa teille, että lauma nuoria miehet, joilla on hormonit tulessa,
Se on dynamiittia.
Se on erittäin vaarallista. Sinun täytyy sisältää se kaikki.
Varattujen bordellien ratkaisu Wehrmachtin jäsenille.
Adolf Hitlerin kannustama aloite.
- Jos sotilaan odotetaan antavan henkensä varauksetta.
Hänellä on myös oltava vapaus rakastaa varauksetta.
Sen jälkeen takavarikoidaan kymmeniä bordelleja.
Johtajat ja prostituoidut ovat ranskalaisia.
Juutalaiset naiset kielletty.
Bordelleja tavallisille sotilaille ovat suosituilla lähiöissä.
Valtakunnassa käsittämätön nautinto.
- Mikä oli kiellettyä Saksassa, oli hyväksytty Ranskassa.
En tiedä onko tämä vapautta, mutta se antoi minulle mahdollisuuden nauttia asioista
joita minulla ei ollut kotona.
Kuten esimerkiksi bordellit.
Kirjeessä vaimolleen, Sotamies Gunther kertoo leikkauksesta
bordelleissa ja hän on melko varovainen.
"Rakas, en mennyt.
On sanottava, että nämä ihmiset eivät todellakaan ole minun makuuni.
Tilastojen mukaan huora rokkaa keskimäärin 100 kulkua päivässä.
Ennätys on 187, kuvittele, missä tilassa niiden on oltava.
Terve show!
Ja sitten on varatut bordellit upseereille.
Kuten Chabanais, kivenheiton päässä kuninkaallisesta palatsista, instituutio, joka oli legendaarinen jo Belle Époquen aikana.
Tai hyvin kuuluisa ja hyvin moderni One Two Two, sijaitsee rue de Provence.
Huippuluokan bordelleja ylellisillä sisätiloilla,
itämaiset kylpyhuoneet ja huonekalut joka jättää tilaa kaikille fantasioille.
Naiset odottavat asiakkaita buduaarissa rikkipitoisella sisustuksella.
Pukeutunut tai ei. Ne on valittu käsin.
Saksalaiset ovat pakkomielle hygieniasta.
Wehrmachtin todellinen vihollinen? Sukupuolitaudit.
- Pariisilla on mainetta nautintokaupungina.
Oikein tai väärin ! Ehkä aivan oikein.
Ja likainen kaupungin maine ja saniteettikäsite eivät ole sama asia.
Koska saksalaiset huomaavat, että ranskalaiset älä pese joka päivä.
Joten tämä ajatus vaarallisesta naisesta, suonensisäinen nainen ja sukupuolitauti.
Syfilis ei ole parannettavissa oleva sairaus tällä hetkellä.
Joten bordellit pitävät Chabanaisista on varustettu gynekologisella toimistolla,
missä tyttöjä ohjataan kahdesti viikossa.
Mutta siinä ei vielä kaikki.
Myös sotilaat käyvät läpi tarkastukset ja ennaltaehkäiseviä hoitoja.
Jaetuissa luetteloissa näkyvät vasemmalla bordellien osoitteet
ja oikealla apteekkien omat desinfioinnista.
Sotilaiden täytyy mennä sinne ennen ja jälkeen jokaisen raportin.
Ja sellaisessa ilmapiirissä asiat menee helposti pieleen.
Tyytymätön sotilas ja tämä on tutkimusmatka rangaistus bordellissa.
- Meidän piti näyttää heille, keitä herrat olivat. Emme voineet antaa sen ohittaa.
Menimme sotkuun. Veimme vähän joka suuntaan
ja menimme katsomaan p***a.
Riisuimme hänet, heitimme hänen tavaransa pois ulos ikkunasta ja he hakkasivat häntä.
Ihmiset vain katselivat meidän tekevän sitä.
Se oli meidän kostomme.
Olimme voimamme huipulla.
Jotkut sotilaat harjoittavat kauhun valtakuntaa.
Itävaltalainen sotilas Heinz muistaa.
- Jos he päätyisivät vihaamaan meitä, se on meidän vikamme.
Olimme ylimielisiä.
Ja partioiden aikana tarkistimme jos ihmiset kunnioittaisivat ulkonaliikkumiskieltoa
ja jos verhot vedettiin kunnolla.
Ja kun näimme valoa, poliisi ampui ikkunoihin.
Se johtuu tästä asiasta että ihmiset todella päätyivät vihaamaan meitä.
Henkilökunnan vältettävä ongelma sen lipsahdukset hinnalla millä hyvänsä.
Pariisin sydämessä miehittäjä on muokannut Saksan uudelleen arvostetuimmilla lähiöissä.
Saksassa on kaksi kirjakauppaa, rue de Rivolilla ja Champs Élysées'llä.
Kolme elokuvateatteria takavarikoitiin, kaksi Champs-Élysées'llä ja Rexillä,
jossa on valtava 2000-paikkainen huone.
Ruokalistalla saksalaisia elokuvia, romanttisia lastenlauluja, mutta myös puhdasta ja yksinkertaista propagandaa.
- Oli tarpeen muodostaa osa uudelleen Saksan sotilailleen,
anna heille rauhan tyyssija.
Suuri haaste oli ottaa ne käyttöön ja sisältää ne.
Heidän piti esimerkiksi pystyä viettää joulua saksalaiseen tapaan.
Meidän piti antaa heidän elää, vähän kuin maalla.
Se oli erittäin tärkeää.
Lisäksi Pariisissa on useita sotilaiden koteja.
Tärkeimmät ovat Place de Clichyssä, Saint-Michelissä ja Champs Elysées'llä.
Führerin muotokuvan alla, he tarjoavat tyypillistä saksalaista ruokaa.
Porkkanakeitto, paistettu kala mukana raakoja vihanneksia ja perunoita.
Kaikki tyypillisessä saksalaisessa ilmapiirissä.
- Meillä voi olla hauskaa tavata toisiamme ja vähän saksaa myös
eli kruunukahvi, paikka, jossa voit juoda kahvia
ja jopa syödä kakkua, lukea saksalaisia sanomalehtiä, Saksalaiset kirjakaupat.
Ja kaikki on hyvin harkittua.
Näissä paikoissa oli vielä jotain syötävää.
Pariisilaisissa brasseryissa, ei ollut paljon jäljellä.
Kartta pienennettiin siellä ollessaan, valinnanvaraa oli.
Ja ylelliseen lentäjien kotiin Boulevard de Courcellesilla,
siellä on jopa baijerilainen panimo uskollisesti rekonstruoitu.
Jotain, joka saa heidät unohtamaan koti-ikävän.
Yksityisessä Kurtin kirjeissä morsiamelleen Dorrit, luemme:
"Kahvi ja kakut ovat todella hyviä eikä illallinenkaan ollut huono.
Sitten päästiin höyryä pelaamaan pingistä.
Ja kun näin pienen ranskalaisen tarjoilijan, Luulin, että se olit sinä, pieni sydämeni.
Tunsin itseni hyvin yksinäiseksi. Haluaisin niin mielelläni olla kanssasi.
Ja sitten on sotilaiden kahvila Madeleine, lähellä kuuluisaa kirkkoa.
Ylellisin, myös suosituin.
Wehrmachtin virkistyspäällikkö on Heinz Lorenz,
upseeri, joka lähetti uusimmat pyörät pojalleen Saksaan.
Hänen muistelmissaan se kuvaa näiden paikkojen tunnelmaa.
- Kahvila oli myrskyssä, se oli pelottavaa.
Hän halusi vain syödä kakun ja unohda sota vähäksi aikaa.
Sotilaat olivat pakkomielle makeisista.
Se, mitä palvelimme, ei varmasti ollut korkea gastronomia.
Huonolaatuisia jauhoja, vähän maitoa ja paljon sokeria.
Pääasia oli koristelu ja tarjoilijoiden hymyt.
Yhdessä viikonlopussa, myimme näitä kakkuja 22 000 kappaletta.
Väsymättömänä, upseeri Lorenz kamppailee tarjota kaikenlaisia häiriötekijöitä sotilaille.
– Hän järjesti urheilukilpailuja.
Todelliset pienet olympialaiset.
Yleisurheilukilpailut, juoksukilpailut, korkeushyppy.
Lyhyesti sanottuna, siellä oli kaikki lajit.
- Harrastan paljon urheilua varsinkin uiminen.
Uima-allas oli varattu meille, missä kävin usein.
Tartuin tilaisuuteen ohittaa ensiaputodistukseni.
Ja sitten jalkapallo, Saksan kansallisurheilulaji.
Wehrmacht järjestää mestaruuden.
Luftwaffen ilmavoimat panssaridivisioonaa vastaan.
Ja joka kerta, Parc des Princesissä, aina saksalaiset voittaa.
Hans Lorenz jopa pyytää taiteilijoita joukkoon sotilaita maalaus- ja piirustuskilpailuihin.
Hauskoja maalareita univormuissa sitten mennään pystyttää maalaustelineensa,
Pariisin kauneimmissa kolkissa, kuten Montmartre.
Tulos on joskus yllättävä.
Kuten nämä sotamies Schmitzin pienet piirustukset, jotka toteuttavat hänen fantasioitaan.
Ei ole varma, että Führer olisi hyväksynyt.
- Hän halusi pitää sotilaat kiireisinä.
Anna heidän kokea poikkeuksellisia asioita.
Ja siksi järjestimme nämä maalauskilpailut.
Ja sotilaiden joukossa oli todellinen taiteilija.
Eikä hänen isänsä mielikuvitus puuttuu.
Hän aikoo jopa kunnostaa vanhan proomun, tarjota sotilaille risteilyjä Seine-joella.
Joka päivä 200 heistä lähtee alukseen, turisti II,
tietysti tunnistettavissa hakaristilipulleen.
Ainoa sallittu siviilivene matkustaa Seine-joella.
Ohjelmassa turvotaan, romanttisia balladeja ja kauniita seuralaisia.
Veneretkiä edistetään Pariisissa julkaistuissa saksankielisissä oppaissa.
Tunnetuin niistä on Deutsche Wegleiter.
Varsinkin saksalainen Pariscope suunniteltu joukkoja varten.
Metrokartta, Pariisin kulttuuriohjelma, Wehrmachtin ohjelma.
Kaikki tehdään niin, että saksalainen sotilas löytyy sieltä suuresta metropolista.
– Tästä oppaasta tulee myös erittäin tärkeä pariisilaisille kauppiaille.
Koska he voivat laittaa mainoksia sinne.
Valokuvastudiot tarjoavat tehdä muotokuvia kotona.
Instituutiot, kuten Lido ja muut kabareet mainostaa ohjelmiaan,
joskus myös värillisiä.
Elokuva, teatteri, kulttuurielämä yleensä toipua melko nopeasti.
Ja saksalaiset osallistuvat siihen erittäin aktiivisesti kiitos myös tällaisesta ohjeesta.
Muutaman kuukauden kuluttua Wegleiter alkaa 16 yli 100 sivua.
Pariisilaiset mainostajat tönäisivät portilla.
Mainokset tietysti saksaksi.
Muotisalonki, turkikset, huonekalut, vauvan tavarat ja myös ravintolat.
Montmartrella, joka on yksi suosituimmista kaupunginosista miehittäjän toimesta,
tunnetuin ravintola on nimeltään Äiti Katariina.
Sijaitsee Place du Tertre -aukiolla.
Se on täynnä joka päivä.
Ja hyvästä syystä tämän pienen pariisilaisen bistron omistaja, mukauttaakseen ruokalistansa asukkaiden makuun.
- Ranskalaisia ja saksalaisia kulinaarisia makuja eivät ole samoja.
Esimerkiksi saksalaiset eivät pidä mitään nilviäisiä
ja kaikkea mereneläviä.
Vaikka se on herkullista ranskalaiselle makuun.
Sitä ei siis kuluteta ja sitä parempi ranskalaisille,
joka voi syödä jotain.
Äiti Catherinen ruokalistalla, Strasbourg-makkaroita kuudella frangilla.
Yllättäen joitain ruokailutottumuksia miehittäjä ratkaisee,
ranskalaisessa gastronomiassa.
- Raastettu porkkana, se voi tuntua oudolta, mutta sitä ei ollut olemassa ennen miehittäjän saapumista.
Aloimme syödä raastettua porkkanaa miehitetyssä Ranskassa, miehittäjän kanssa.
Sitä paitsi jatkamme.
Mutta rohkeimmat sotilaat tekevät sen kokeile ranskalaista ruokaa,
täysin eksoottista heille.
Tässä on kirje sotilaalta, joka päätti hakea sitä, paikallisiin kulinaarisiin seikkailuihin.
"Rakas ja hellä vaimoni, haluaisin kertoa sinulle jotain, mikä saa sinut nauramaan paljon.
Kuvittele, että yritin ensimmäistä kertaa etanoita ja minun on sanottava, että se oli hyvää.
Suljin silmäni syödessäni ensimmäistä.
Ulkonäkö ja maku muistuttavat jossain määrin munuaisia.
Voisin syödä sen joka päivä.
– Pariisi oli ensikertalainen kaupunki.
Yksi naisista kertoi että hän oli löytänyt kuuman suklaan.
Hänellä ei ollut koskaan ennen ollut sitä.
He oppivat juomaan samppanjaa, alkoholi ja jopa absintti,
että jotkut joivat baareissa.
Upseerit ja henkilökunta omalta osaltaan elää kuin mogulit.
Todista tämä menu, joka tarjoillaan gaalaillallisella Oopperassa.
Ruokalistalla ostereita, purevia à la reine, pohjafilee Brillat-Savarinilla,
broilerin vuoka sienillä ja dauphine-perunoilla.
Ja lopuksi keveydellä norjalainen munakas.
Vaikka Pariisin väestö laskee nämä annosliput,
suuret pöydät, joita miehittäjät arvostavat ovat täynnä saamattomia tuotteita.
Kuten Maximissa, arvostetuimmassa osoitteessa pääkaupungista,
Hermann Göringin suosikkiruokala.
Arno Breker, führerin suosikki kuvanveistäjä, paikan säännöllisesti, kirjoitan myöhemmin.
"Maxim's oli herkkua silmille ja kitalaelle kuin en ole koskaan nähnyt,
ei ennen miehitystä eikä sen jälkeen.
1941.
Pariisissa tunnelma oli juhlava.
Itä-Euroopassa natsit alkavat kerääntyä juutalaisille väestölle.
Tämä on lopullisen ratkaisun alku, Euroopan juutalaisten tuhoaminen.
Kuten näissä Latviassa otetuissa kauhistuttavissa kuvissa, teloittajien itsensä toimesta.
Näiden joukkomurhien järjestäjä saapuu Pariisissa toukokuussa 1942.
Tämä on Reinhard Heydrich, SS:n johtaja, turvallisuusjoukot.
Heydrich tapaa René Bousquetin täällä, kuvassa vasemmalla,
Ranskan poliisipäällikkö.
Hän tekee likaisen työn.
- Ranskalaiset sanovat itselleen:
Jos teemme asioita itse, säilytämme tietyn autonomian
ja jonkin verran maan hallintaa.
Ja koska Vichyn hallitus on samaa mieltä saksalaisten kanssa aiheesta.
Juutalaisten vastaiset lait ja vainot.
Ei todellakaan ole ongelmaa.
Ensimmäinen toimenpide, 7. kesäkuuta 1942 annettu asetus.
Hän velvoittaa Pariisin juutalaiset käyttää keltaista tähteä.
83 000 tähteä on jaettu Pariisin poliisiasemilla,
kolme per henkilö.
Kyynisyyden huippu, heidän on maksettava heille annoslippujen kanssa.
Tämä mitta leimaa syvästi pariisilaisia.
- Minulla on siis erittäin selkeä muisto näkemisestäni vanha herrasmies, jolla oli kunnialegioona.
Lakimies, joten hänellä oli asianajajan viitta, Legion of Honor ja keltainen tähti.
Kyllä, minun on sanottava, että olin yllättynyt ja liikuttunut.
Kävi nähdä tämä rotuerottelu joka ei vastannut mitään.
Hänen täytyi mennä ylös viimeisessä metrovaunussa.
Ja sanoin itselleni, että minä ja muut, ratsastimme heidän kanssaan.
Astuimme myös siihen autoon.
Halusimme näyttää... Se oli hieman solidaarisuuttani heitä kohtaan!
Jos haluat.
Mikä oli lopulta vaarallista, emme tienneet.
Koska jos koskaan keräämme juutalaiset jotka olivat vaunussa.
Hop, olimme heidän kanssaan.
42. heinäkuuta natsit ilmoittivat haluavansa karkottaa 100 000 Ranskan juutalaista.
Joten Ranskan viranomaiset noudattavat.
16. heinäkuuta on Vel d'Hiv -kierros.
13 152 naista, miestä ja lasta on pidätetty, sitten karkotettiin kuolemanleireille.
Vain 3 % heistä tulee takaisin elossa.
- Ranska tulee tähän aikaan, kuin oikea kätyri,
lopullisen ratkaisun saksalaisessa ohjelmassa.
Vuosina 1942-1944 50 000 Pariisin juutalaista ammutaan tai karkotetaan kuolemanleireille.
Nämä ovat synkimpiä tunteja Valon kaupunki natsien miehityksen aikana.
Syksy 1942, 2 vuotta, jolloin saksalaiset hyötyvät pariisilaisen elämän suloisuus.
Gertrud, Wehrmachtin pieni operaattori, nyt hänellä on suosikkikulmansa.
- Olen aina löytänyt Luxemburgin puistosta joku juttelemaan.
Kun näimme pienet lapset. Puhuimme äitien kanssa,
se oli todella mukavaa.
Hän lähtee seikkailuun Montmartren korkeuksiin.
Näistä paikallisista taiteilijoista kiinnostuneena, hän ottaa rohkeutensa molempiin käsiin
ja aloita keskustelu jonkun kanssa.
- Puhuin maalarin kanssa.
Halusin tietää, onko hän tulossa ansaita elantonsa ammattistaan.
Ja hän päätyi piirtämään minulle Pyhä sydän, minulle.
Hän jopa kirjoitti nimeni siihen.
Mutta tämä idylli on petollinen.
Pariisin vastarinta ei nuku.
16. syyskuuta 1942 tapahtuu ensimmäinen hyökkäys sotilaiden kodin edessä Champs Élysées'llä.
Kotitekoinen pommi piilotettu metron sisäänkäynnille räjähtää liian aikaisin.
Sitten hän missaa sotilaita muutaman minuutin joiden piti tulla ulos elokuvateatterista, aivan vieressä.
Vain 24 tuntia myöhemmin toinen pommi räjähtää Grand Rexin edessä,
kun noin 2000 sotilasta lähtee istunnosta.
Tällä kertaa se kuoli 4 ja loukkaantui 17.
Saksan vastaus, useita kymmeniä panttivankeja ammuttiin kostoksi.
Hans Lorenz, joka oli väkijoukossa, kommentoi näitä tapahtumia muistelmissaan.
"Mielestäni vastustuksen tavoite ei välttämättä tappaa saksalaisia sotilaita,
vaan pikemminkin jakaa saksalaiset ja ranskalaiset.
Sen he onnistuivat tekemään."
Tällainen toiminta ei jää ilman vaikutusta saksalaisten sotilaiden jokapäiväiseen elämään.
He eivät enää saa mennä ulos yksin ja aseen kantaminen tulee pakolliseksi.
Valppaus on nyt kunnossa.
- Meidän piti olla varovainen!
Varsinkin metrossa.
Siellä oli vaarallisia paikkoja.
Jos pääsisimme liian lähelle laiturin reunaa, oli olemassa vaara, että hänet työnnetään kiskoille.
Mutta meidän ei pidä uskoa, että vastus traumatisoi sotilaita.
Saksalaiset ovat ammattilaisia.
Salaiset palvelut ja Sipo-SD muodostettiin kitkemään poliittisia vastustajia.
Toisella puolella sinulla on esim pieni opettaja,
joka päättää vastustaa ja tulostaa esitteen.
Ja joka huomaa olevansa täysin avuton sorron edessä.
Joten alussa pienet ryhmät vastarintataistelijoita muodostuvilla on paljon vaikeuksia.
Pieni tieto riittää kaataakseen koko verkon.
Pariisi on aina Pariisi.
Se ei ole vastustusta mikä estää sotilaita pitämästä hauskaa.
Jättämätön Lido, Moulin Rouge, Folies Bergère, joka valloittaa myrskyn joka ilta.
Mutta tyypillisempi miehittäjän silmissä, Scheherazade,
rue de Liège, 9. kaupunginosassa.
Nämä nähtävyydet kiehtovat Private Lenziä joka kirjoittaa vaimolleen takaisin Wieniin.
"Arvostelun sisustus ilahdutti silmää, sekä näyttämöt ja taiteelliset rekvisiitta.
vitsipelejä, lauluja ja naisia useissa asuissa.
Jos sitä vielä voi sellaiseksi kutsua.
Yksi kappaleista oli varmasti miellyttääkseen meitä, wieniläisiä valsseja.
Ja soitimme tätä kaunista musiikkia kauniista sinisestä Tonavasta.
Voitte kuvitella sen huolimatta innostukseni lehteä kohtaan,
nämä sävyt saivat sydämeni hieman sairaaksi.
Pariisilaiset yöt sallivat sotilaat hyödyntääkseen sitä, mitä valtakunta
pitää sitä rappeutuneena taiteena.
Amerikan vihollisen swing-musiikkia, ehdottomasti kielletty Saksassa.
Sotilaat pitävät myös mustalaisorkestereista ja Django Reinhardt.
Samaan aikaan Valtakunta karkotti tuhansia romanien keskitysleireillä.
– Saksalaiset pitävät kovasti näistä esityksistä.
Ja joskus tulee oikeita riitoja sotilaiden ja ranskalaisen yleisön välillä,
hallien parhaille istuimille.
Ranskalaiset tähdet, kuten Maurice Chevalier, Mistinguett, Fernandel, Arletty ja Sacha Guitry
tapahtua asukkaan edessä.
Näin heistä tulee rakkaat Saksan yleisöstä.
- Tässä sodassa Pariisi ei ole sotilaallinen kohde.
Tässä sinulla on todella poikkeuksellinen tilanne ja voit antaa luvat
vielä mukavampaa kuin kotona.
Tuhansien kilometrien päässä Pariisista, taistelut raivoavat.
Front tarvitsee miehiä ja Klausia, Berliinin sotilas,
liittyi Rommel's Afrikakorpsiin Tunisiassa.
Mutta muut sotilaat tulevat, suoraan taistelukentiltä.
Pariisi on lopullinen palkinto, heidän uhraustensa vuoksi.
Yksi heistä on nimeltään Giesbert Vite, tämä lähetin ilmavoimissa, 22 vuotta vanha,
kärsinyt aina munuaisongelmista.
Vakavasti sairas Giebert lähetettiin sitten toipumassa Pariisissa.
Sitten hän pakenee muutamaksi viikoksi taistelukentällä ja hän aikoo hyödyntää sitä.
- Jokaisella uudella mutaatiolla ensimmäinen asia, joka kiinnosti isääni,
se oli kulttuuriohjelma.
Eikä ole kysymyskään sairaalassa lukituksesta.
Kahden muun toverinsa kanssa sotilaat pitävät hänestä.
Giesbert tutkii Pariisia.
Heidän yhteinen unelmansa on mennä oopperaan.
Mutta vain upseerin univormut tai frakki on sallittu.
Joten Giesbert ja hänen ystävänsä keksivät suunnitelman.
- Ja kolmas jengi oli tarjoilija upseerien sotkussa.
Ja niin hän lainasi iltaa varten frakkia pukuhuoneessa.
Hän löysi oikean koon, joten kolme laittaa ne päälle
ja he tekivät seinän.
Niin ne meni ohi hyviä iltoja.
Isäni kertoi minulle myöhemmin, En tiedä mitä hän olisi tehnyt kanssamme,
jos jäämme kiinni.
Silti he ovat tehneet sen monta kertaa.
Ooppera, Opéra Comique, Salle Pleyel.
Kaikkialla, kiintiöt paikkoja on varattu joukkoille.
Ja Pariisin komentajalla on tietysti laatikkonsa.
- Pukuhuoneissa oli rivejä saksalaisten upseerilakkien.
Olin täysin hämmästynyt ja sanoin itselleni, että se tulee katso tämä esitys,
se ei ollut alastomien tanssijoiden show, mutta se oli todella älyllinen spektaakkeli.
Yhtä monet saksalaiset puhuvat ranskaa hyvin ja jotka ovat kiinnostuneita elämästä
Kuvittelen, että ranskalainen intellektuelli.
Mutta saksalaiset haluavat myös näyttää pariisilaiset että he ovat suuri kulttuurikansa.
Tuomme valtakunnan parhaat puolet.
Berliinin filharmonikot, johdolla Kirjailija: Herbert von Karajan
Se tapahtuu Théâtre de Chaillot'ssa, tilataan kolme iltaa viikossa,
varmistaakseen saksalaisen ohjelmoinnin.
Vaatimattomammin myös Gertrud osallistuu tuoda ihmisiä yhteen.
Wehrmachtin protestanttisen kuoron kanssa.
Vuonna 42, joululomien yhteydessä.
Hän laulaa Bachin passion Notre Damessa.
Samaan aikaan pommit putoavat Berliiniin, Hampuri, München.
- Kun palasin Saksaan lomalle ja että puhuin pariisilaisista seikkailuistani.
Kuorosta. Konsertistamme Notre Damessa.
Isäni vastasi minulle: et siis tiedä sotaa?
He todella elivät kuin rauhan aikoina.
Pariisissa, poikkeuksellisessa kaupungissa, sota säästää sotilaat.
Joten Giesbert, oopperan rakastaja, tekee kaiken välttääkseen paluuta taistelukentälle.
- Itse asiassa hän tiesi, että kun hänen hoitonsa oli ohi, hänen täytyisi palata Venäjän rintamalle.
Siis erään hänen ystävänsä kanssa joilla oli lääketieteellistä tietämystä.
He päättivät tehdä virtsaseoksen ja verta voidakseen vakuuttaa lääkärit
sairautensa vakavuudesta.
Ja tämän ansiosta häntä ei lähetetty takaisin rintamalle.
Meille, lapsilleen, hän aina sanoi joka oli pelastanut hänen henkensä.
Koska pitäisi tietää, ettei kukaan hänen yksiköstään ei palannut elossa Venäjältä.
Toistaiseksi Pariisi on turvapaikka joukkojen suosima.
Mutta kuinka kauan vielä?
1943, käännekohdan vuosi.
Stalingradissa saksalaiset sotilaat kaatuvat kuin kärpäset,
missä vangit ovat sadoilla tuhansilla.
Ensimmäistä kertaa, Pariisilaiset kokevat, että vuorovesi on kääntymässä.
Mutta lehdistö on miehittäjän hallinnassa ja sanomalehdet raportoivat vain loistavia tosiasioita.
Joten pariisilaisten on etsittävä tietoa Englannin BBC:ssä.
- Olimme RadioLondresissa, mutta olimme hyvin varovaisia.
Emme laittaneet sitä liian kovaa.
Aina peloissaan että joku muu kuulee jne.
Niin tapahtui, että saksalaiset tulla koteihin
ja käynnistä heti radio, nähdäksemme mitä kuuntelimme.
Ja jos se osuu RadioLondresiin,
ihmiset, jotka kuuntelivat Radiolondonia alkoivat joutua vaikeuksiin.
Ranskalaiset kapinalliset huomaamattomasti miehittäjää vastaan.
Todisteena nämä julisteet yhteistyöstä.
Taistelu bolshevismia vastaan tulee
muutaman vedon jälkeen, taistella Bochea vastaan.
Pariisilaiset valitsevat julisteet metrossa tekemään samoin.
- Tupakointi on kielletty metrossa ja laitamme julisteita jokaiseen autoon,
rauchen kielletty, tupakointi kielletty.
Ja sitten ranskalaiset huomasivat että leikkaamalla pois muutama kirjain,
he voisivat selviytyä "vihreästä rodusta".
Se oli saksalaiset, he olivat pukeutuneet vihreään.
Ja jos mieliala jännittyy, Saksalaisilla ei ole vain vihollisia Ranskassa.
3 vuoden läsnäololla päivittäisessä kosketuksessa siviilien kanssa.
Asukkaista joistakin on tullut ystäviä, jopa rakastajia.
Upseeri Hans Lorenz ilmestyy hätkähtämättä kauneimpien Pariisin valloitusten kanssa.
– Vanhemmillani oli hyvin avoin suhde.
Isäni oli todellinen naisten mies.
Kumpikaan ei missannut yhtään tilaisuutta.
He elivät omaa elämäänsä.
Mutta ranskalaisen ja saksalaisen sotilaan välinen rakkaus on käsittämätön asia.
Ja silti...
Vihasta välinpitämättömyyteen, rauhanomaisesta avoliitosta ystävyyssuhteisiin.
Ja seksistä rakkauteen.
Ihmisluonto tekee työnsä.
Huhtikuun alussa 1943 24-vuotias bretonilainen tyttö saapuu Pariisiin.
Marguerite Rouxelilla on suuri ongelma, hän synnyttää Otto Hamonin lapsen,
Saksan ilmavoimien aliupseeri.
Ja jos hän tulee Pariisiin, synnyttääkseen Port Royalin klinikalla.
Erityinen ruokavalio mahdollistaa naisten synnytyksen anonyymisti, väärällä nimellä.
Tämän kielletyn liiton hedelmä, pieni Daniel, rakkauden lapsi.
– Isäni rakasti äitiäni vilpittömästi. Äitini rakasti aina isääni, hän oli hulluna häneen.
äitini oli kotona ja laitoin kuvan isästäni televisioon.
Hän ei tiennyt.
Hän tulee yllättäen, näyttää: Otto!
Hän näytti nuorelta tytöltä, joka löytää rakastajansa.
Ja se on jotain, ja hän itki!
Se on jotain, kyllä erittäin mukava tarina.
Tämä tarina Otton ja Mathilden välillä alkaa Bretagnen,
Saint-Malon teillä, missä he tapaavat ensimmäisen kerran.
- Hän ajoi polkupyörällä tiellä Saint-Maloon.
Luulen, että sen piti olla vapaapäivä.
Ja hän tapasi isäni, joka ajoi autoa ja hänen toverinsa,
ja he pysäyttivät auton ja he puhuivat äitini kanssa.
Ja isälläni oli pieni yksityiskohta joka huvitti minua kovasti.
Hän söi kirsikoita.
Isäni söi kirsikoita ja hän oli tarjonnut kirsikoita äidilleni.
Mathilde löytää työpaikan ruokalassa kasarmissa, jossa Otto asuu.
Rakastajat viettävät aikaa yhdessä.
Molemmin puolin seurue on tietoinen. Mutta suljemme silmämme.
Ongelmia syntyy, kun Daniel tulee maailmaan.
Isäni meni Pariisiin tapaamaan minua ja häntä ei päästetty sisään.
Häntä kiellettiin sisään!
Häntä ei päästetty klinikalle.
– Saksalaisilla ei ole oikeutta tunnistamaan nämä lapset.
Heillä ei ole oikeutta mennä naimisiin µ:n kanssa ranskalaisten kanssa.
Wehrmacht kielsi kaiken tämän.
Otto näkee poikansa vain kerran halata häntä.
- Hän kertoi äidilleen. Hän sanoi: Äiti, minulla on poika Ranskassa.
Haluan, että jos minun pitäisi kuolla, Haluan, että hänet kasvatetaan kuten minä, minut kasvatettiin.
Mutta sota tekee tehtävänsä ja Otton yksikön on poistuttava Ranskasta.
Daniel sai tietää, kuka hänen isänsä oli, kun hän oli 4-vuotias.
- Menin takaisin kouluun ja lapset tulivat katsomaan minua.
He eivät tunteneet minua, koska heidän välillään he tunsivat toisensa.
He tulivat katsomaan minua. Oletko Bochen poika?
Mitä se tarkoittaa ? Mikä tämä on ?
Ja sitten kyllä, äitisi teki bochen... On vain sanoja, mutta kaikkein absurdeimpia,
inhottavin mitä olemme kuulleet! Ja niin.
Ja minulla oli vain yksi halu, se on itkenyt. Ei enää paluuta kouluun ja itkemistä.
Kyllä, olla vihollisen lapsi.
Leima, jota Daniel kantaa koko elämänsä.
Hänen ympärillään olevien painostuksen alla, kaunis tarina Otton ja Mathilden välillä
muuttuu painajaiseksi äidille ja hänen lapselleen.
– Äitini oli hyvin nolostunut.
Hän ei... Ei, ei, ei.
Olin äidilleni ärsyttävä.
Todellinen häpeä äidilleni.
Kyllä, ja hänellä oli häpeä että hän ei voinut... Kyllä.
Mutta hänellä oli aina joku joka oli myös paikalla muistuttamaan häntä.
Kyllä, aina joku muistuttaa häntä!
Vielä nykyäänkin sitä on vaikea määrittää lasten tarkka määrä
johtuu ranskalaisten ja saksalaisten välisistä suhteista.
Arviot vaihtelevat 60 ja 200 000 välillä.
Niin monia piilotettuja rakkaustarinoita elänyt häpeässä.
6. kesäkuuta 1944, D-päivä Normandian rannoilla.
Amerikkalaiset, englantilaiset, kanadalaiset avaa länsirintama,
piirittää Hitlerin Saksan.
Nyt sota raivoaa 250 kilometrin päässä Pariisista ja ensimmäistä kertaa 4 vuoteen,
Gertrud näkee seuraukset. Operaattorista hänestä tuli sairaanhoitaja.
- Meidän piti huolehtia heistä, siteet,
ensiapuhoito.
Ja kuolleita oli enemmän kuin yksi.
Pariisissa korkea komento kuitenkin tekee Ihan kuin mitään ei olisi koskaan tapahtunut.
Berliinistä tulevat ohjeet ovat selkeät, älä hätäänny.
Meidän on herättävä luottamus pariisilaisiin.
Mutta kulissien takana olemme kiireisiä.
- Tuohon aikaan, elokuun alussa 1944, henkilökunta pohtii vetäytymiskysymyksen.
Mutta emme vielä harkitse palata Saksaan.
Sitten alamme polttaa levyjä järjestelmällisesti.
Ja kesää 44 kuvataan erittäin lumisaksi.
Kun tuhkan palaset putoavat.
Tapahtumat kiihtyvät.
19. elokuuta puhkesi ensimmäiset taistelut kaduilla.
Tämä on pariisilaisten kapinan alku.
Täydellinen yllätys Gertrudille.
Ja ensimmäistä kertaa hän pelkää.
- Emme olleet enää turvassa kaduilla, se ammuttiin kaikkialla.
Siellä oli todella sota.
Ainoa mahdollisuus paeta.
Jotkut ovat jo tehneet sen, kuten upseeri Lorenz.
Parisilaisten ystäviensä ansiosta hän löysi kuljettajan joka vei hänet Saksaan.
Mutta tavallisille sotilaille ei ole suunniteltu mitään.
Koska Hitlerille tappio ei koskaan ollut vaihtoehto.
- Saksalainen on välttämättä voittaja, koska se on ylivoimainen rotu,
sanotaan, että mennään nopeasti.
Ja siihen aikaan, hyvä sotilas, hän on se, joka kuolee taistelussa,
puolustamaan maansa tai niin kuka voittaa.
Joten 20 000 sotilasta ovat omillaan.
Heidän vaihtoehtonsa ovat pienet.
Tässä kuussa 44. elokuuta juna ei ole käytettävissä.
Rautateitä sabotoitiin Ranskan vastarintaliikkeen toimesta.
Gertrud on vain muutaman tunnin vanha löytää ratkaisu.
- Kukaan ei välittänyt meistä saadakseen meidät pois Pariisista.
Menimme viimeiseen metroon, tyttöystäväni ja minä.
Ja menimme Terminusille.
Siellä oli vielä jotkut saksalaiset kuorma-autot,
jo vaurioitunut luodinrei'istä.
Yksi heistä vei meidät.
Tiellä jouduimme pysähtymään useita kertoja piiloutua.
Meitä ammuttiin.
Se oli kamalaa !
Ihmettelen kuinka selvisimme siitä.
Gertrudille ensimmäinen pysäkki on Verdun, sitten Alankomaat.
Hänen kohdallaan sota jatkuu.
Hôtel Meuricessa, Pariisin uudessa komentajassa, Dietrich von Choltitz,
saa tilauksen Berliinistä.
Puolusta kaupunkia hinnalla millä hyvänsä, viimeiselle miehelle.
Se heikentää strategisia paikkoja, puhelinvaihteet,
senaatti ja Alexandre III -silta.
Kaikki on paikallaan niin, että Pariisi tulee taistelukenttä.
Ainoa ongelma, että suurin osa sotilaista on poissa Normandian rintamalla.
- Saksalaiset yrittävät viime hetkellä kerätä väliaikaisia yksiköitä.
Ja silloin tajusimme.
Pariisissa olleiden 20 000 sotilaan joukossa hyvin harvalla oli todellista sotilaallista koulutusta.
He olivat enimmäkseen virkamiehiä univormussa, mutta ei sotilaita.
23. elokuuta, kenraali Leclercin toinen DB on 50 km päässä Pariisista.
Mikään ei voi estää sitä.
Joten Von Choltitz tietää että Pariisin puolustaminen on ajanhukkaa.
Hän jopa neuvottelee tulitauosta vastarintaliikkeen kanssa.
Berliinissä jäämme ilman tietoa.
Joten Hitler jakaa sähkeen tämän kuuluisan kysymyksen kanssa.
"Onko Pariisi palamassa?"
- Se ei ollut tuhoamiskäsky.
Von Choltitz järjesti totuuden muistelmissaan sodan jälkeen,
koska hän luuli, että ranskalaiset halusivat Kuule tuota.
Hän ei ollut kiinnostunut ilmoittamaan Berliinille että hän oli neuvotellut aselevon vastarintaliikkeen kanssa.
Sitä voisi harkita kuin maanpetoksesta.
- Hän käyttäytyi enemmän kuin sotilas kuin natsien sanomalla, että se oli ohi
ja että oli parempi säilyttää Pariisi ja joukot kuin mennä taisteluun loppuun asti,
joka oli joka tapauksessa tappio.
24. elokuuta noin klo 18.00 ensimmäiset ranskalaiset panssaroidut ajoneuvot kenraali Leclerc saapuu Pariisiin,
kaupungintalon edessä, Vastarinta on jo ottanut.
Yhtäkkiä kuulimme soittaa kirkonkelloja.
Sinä päivänä radio oli kulkenut käsistä Vastarintaliikkeestä.
Mitä sitten ? Puhuja toisti ja kysyi:
herroille, Pariisin papeille, ystävällisesti soita heidän kirkkoonsa,
pääkaupungin vapauttamiseksi.
Oli siis todella kuuma! Se tapahtui tuolloin.
Joten odottelimme pikkuhiljaa kaikki kirkot ympärillä, alkavat soida.
Se oli hyvin, hyvin liikuttavaa.
Mutta seuraavana päivänä, 25. elokuuta 1944, taistelut raivoavat.
He ovat erityisen väkivaltaisia ympärillään Saksan strategiset pisteet.
Kommandantur, Majestic ja Sotakoulu.
Yli 1000 ranskalaista ja 3200 saksalaista antavat henkensä sinne.
Yksi toisensa jälkeen saksalaiset linnoitukset tulee tippumaan.
Le Meurice on yksi ensimmäisistä.
Tässä von Choltitz allekirjoittaa antautumisen, tarkalleen klo 14.45.
- Sitten hänen piti myös allekirjoittaa käskyjä luovuttamisesta
saksalaisten upseerien mukana ranskalaiset tai liittoutuneiden sotilaat,
Saksan vastarinnan eri kohdissa.
Pariisi on vapautettu.
Nämä kuvat riemukohtauksista mennä ympäri maailmaa.
Samoin kuin vanhat kaatuneet saksalaiset herrat.
Heistä lähes 13 000 vangitaan.
Parisilaisten roolien vaihto.
Melkoinen symboli.
Saksalainen, joka esitti Concorden Champs-Élysées'lle.
Tästä voittajaarmeijasta tulee tappiollinen armeija ja päinvastoin.
Eilisen häviäjiä on tullut tämän päivän voittajat.
Pariisilaiset eivät ole unohtaneet miehitystä, pulasta, hyökkäyksistä ja sorrosta.
Jopa entinen asukas tappion tilanteessa on helpotus,
mikä joskus rohkaisee ylivuotoa.
Siellä on todellakin kohtauksia sotilaista, ketä loukkaa,
joita aiotaan hieman häiritä, joille lähetämme loukkauksia ja sylkemme.
On todellakin olemassa väkivaltaa, vaikka se mitataan,
joka on sanallista ja fyysistä, mutta mikä on väkivaltaa,
Sanoisin vapauttamisväkivaltaa.
Se on todellakin siviiliväestö.
Ja usein näemme, he eivät ole miehiä,
mutta he ovat naisia tai lapsia jotka lopulta kostavat.
Vaikka mitataankin, mutta kosta tästä ammatista tai tästä voittajasta, joka on nyt voitettu
ja kuka on puolustuskyvytön.
Näille sotilaille sota on nyt ohi.
Asujista heistä tulee vankeja.
Heidän univormuihinsa maalattu uusi status, PG sotavangeille.
800 000 saksalaista sotavankia vaaditaan rantojen puhdistamiseksi,
työskentelemään pohjoisen kaivoksissa.
Viimeinen heistä palaa vuonna 1948.
Gertrud saapui terveenä Saksaan.
Hän palasi kotiseudulleen, naimisissa ja sai kolme lasta.
Hän asuu nyt vanhainkodissa Pohjois-Saksassa.
Klaus, ensimmäisen tunnin sotilas, vietti neljä vuotta vankeudessa Yhdysvalloissa.
Vuonna 1948 kahdeksan vuoden tauon jälkeen. Hän asuu nykyään Berliinissä.
Private Giesbert on palannut Saksaan.
Hän avasi kodinkoneliikkeen Cloppenburgiin. Musiikki pysyi hänen intohimonsa.
Hänen tyttärensä on arvostettu hänen kuolemastaan vuonna 2014 nämä matkamuistokuvat Pariisista.
Konstaapeli Hans Lorenz löysi poikansa.
Hänen kuolemaansa saakka vuonna 1966 hän jatkoi kulttuuritapahtumien järjestämistä,
kuten viinijuhlilla Saksassa.
Mitä tulee Daniel Rouxeliin, Bochen lapseen,
hän tapaa saksalaisen perheensä 12-vuotiaana.
Vuonna 2009 vuosien hallinnollisen vaivan jälkeen hän sai Saksan kaksoiskansalaisuuden.
Hänen nimensä on nyt Daniel Rouxel Hamon.
Pariisissa ei muista jälkeäkään miehityksen synkät vuodet.
Saksalaisten kiehtominen valon kaupungista pysyi ehjänä.