Rigsørn, hagekorsflag og gåsegang.
Vi har det godt i 1940.
Disse billeder blev filmet i Frankrig, i Paris, af soldater fra den tyske hær, Wehrmacht.
I krigsårene var han hjemme her.
Mere end 100.000 soldater, officerer, generaler.
Mænd men også kvinder bestod af Lysets By.
Paris var for alle den ultimative drøm.
- Paris, det var de bedste år.
Parfume, god mad.
Og alle disse monumenter at besøge.
Langt fra slagmarkerne,
de nye herrer lavet af Paris, et Eldorado.
Alt er tænkt på dem.
- Beboeren vidste, hvordan han skulle vælge pladserne den dejligste og mest fornøjelige.
De kommer ikke til at sætte sig selv i en uhyggelig lejlighed. Det er klart.
I de eksklusive kvarterer, et andet Tyskland.
Foyer, cafe, biograf. Eller det 100 % tyske tilbud forbeholdt soldater.
- De skulle kunne leve som en tysker. Det var meget vigtigt.
Her nyder soldaterne uhindret.
Om natten, kabareter, teatre, restauranter, men også Franske prostituerede står til deres rådighed.
- Det gav mig mulighed for at nyde tingene som jeg ikke havde derhjemme.
Bordeller f.eks.
For parisere den tyske besættelse fører til mangel.
Rationeringsbilletter, men også razziaer og voldsom undertrykkelse.
- Medmindre jeg tager fejl, mærkede vi besættelsens hånd.
Og hvis alle er imod dem, franskmænd og tyskere vil nogle gange komme tættere på.
Fra fjendtlighed vil nogle gå over til kærlighed.
Og historier som dem om Marguerite og Otto vil endda føde børn.
- Min far elskede min mor meget oprigtigt og min mor har altid elsket min far,
hun var sur over det.
Disse soldaters parisiske eventyr, det er dem, der fortæller dem.
Først Klaus, Luftwaffe-soldat, luftvåbnet.
Og Gertrude, telefonist.
Og så børn af soldater, der hørte deres historier og arkiverede fotos og dokumenter.
I dag, Peter Lorenz, søn af en officer, senior officer og Margaret Viteux,
datter af en almindelig soldat, er vogtere af deres fars minde.
- Han var fascineret af livet i denne metropol.
Men der er også tusindvis af dagbøger, utallige fotoalbum,
uden at glemme de millioner af sendte breve i krigsårene til familier.
Så mange unikke historier, vidnesbyrd over disse 4 år, hvor Paris var tysk.
Disse soldater og officerer, hvem var de?
Hvordan levede de til daglig i den smukkeste by i verden?
Og hvad var de egentlige relationer imellem de nye herrer og de besejrede parisere?
For første gang, besættelsen af Paris fortalt gennem den anden ende af teleskopet,
på de tyske soldaters side.
Paris, besættelsen, som tyskerne oplevede
14. juni 1940.
I Paris tegner vejret til at blive strålende.
Men hovedstaden er en død by.
Gaderne, cafeterrasserne og bygningerne er tomme.
Af de 1,8 millioner parisere, mere end 1 million flygtede.
Og med god grund er deres værste mareridt undervejs at blive til virkelighed.
Wehrmacht, den tyske hær marcherer mod hovedstaden.
Hitler besejrede Frankrig.
Takket være Blitzkrieg, Blitzkrieg.
På kun 5 ugers hård kamp.
Få 80.000 døde soldater.
Et par kilometer fra Paris, de sejrrige tropper gør et sidste stop.
menig Werner, 18, husker en indfødt Niedersachsen.
- Inden man kom ind i byen, skulle man at vi rengør vores køretøjer og vores uniformer.
Vi skulle præsentere os selv som velplejede soldater.
Vi skulle gøre et godt indtryk.
Det er fra nord, Porte de Clignancourt og Porte de la Villette,
at de første enheder ankommer.
- De første enheder ankommer i Paris omkring kl.
Det er motorcykelenheder.
De sætter kursen mod Place de la Concorde.
Det bliver også en central placering for den tyske overkommando.
Tyskerne møder ingen modstand i Paris.
Paris, Lysets By er lige faldet i rigets hænder.
En flot fangst og det gyldne punkt af en vellykket kampagne.
Menig Klaus var dengang 19 år
og han måler sit held.
- Jeg var glad for at være i Paris, dette er det bedste, der kunne være sket for mig.
Jeg er fra Berlin, jeg kender de store byer. Men Paris er stadig en klasse over.
Her kunne jeg bo uden at risikere mit liv.
Her var jeg ikke længere i livsfare.
Næste skridt for Wehrmacht-tropper etablere deres militære hovedkvarter.
I en by, der er øde med to tredjedele af dens indbyggere er forholdene ideelle.
De store hoteller står tomme. Og de fleste lejligheder også.
For at undgå slagsmål, Paris er blevet erklæret for en åben by,
af de franske myndigheder.
Det betyder, at hun skal bøje sig til vindernes krav.
Så tyskerne har carte blanche.
- Den bedste guide var Michelin-guiden, som også er oversat til tysk.
Michelin-guiden, den røde guide, 1939.
Hvad er de bedste steder? De bedste hoteller?
Så besætteren kunne vælge stederne den dejligste og mest fornøjelige.
Og det mest emblematiske i Paris også.
Det er selvfølgelig symboler.
De vil ikke sætte sig selv i en uhyggelig lejlighed, det er klart.
Og disse rekvirerede hoteller er alle meget prestigefyldte.
Startende med Meurice, rue de Rivoli, General Chambourgs hovedkvarter.
Den nye mester i Paris.
The Ritz, Place Vendôme, det mest prestigefyldte palads i byen
er forbeholdt højtstående personer besøger Paris.
marskal Hermann Göring, luftvåbens chef,
der var reserveret en suite for året.
Venstre bred, Lutetia-hotellet. Det mest moderne af alle parisiske paladser.
Det bliver Abwehrs sæde, den tyske efterretningstjeneste.
Og vigtigst af alt det Majestætiske.
Dette hotel huser MBF, med andre ord høj militær kommando for hele Frankrig.
I spidsen general Otto von Stülpnagel.
- Hver gang er det et symbol. Det er Triumfbuen, det er ikke ingenting.
Avenue d'Iéna, alle disse navne som er Napoleons sejre.
Og det er også hævn. Det er hævn!
Og for at garantere maksimal sikkerhed på disse ultrafølsomme steder,
nazistiske efterretningstjeneste få de præcise planer.
- Kort over matrikelen som er frit tilgængelig.
Og disse planer viser altid indgangsdørene, udgangsdøren er i tilfælde af et angreb.
Altid en chance for at flygte.
Og selvfølgelig rekvisitionsstederne blev lavet efter disse muligheder,
altid på flugt.
Jo vigtigere et sted er optaget, jo mere har det en, to eller endda tre udgangsdøre.
Betjentene behøver ikke at klage af deres bolig.
George V, Raphael, Crillon, den kongelige Monceau
og andre prestigefyldte adresser er forbeholdt dem.
Spørgsmål om komfort, men ikke kun.
- Hvert værelse er udstyret med telefoner.
Vi kunne ikke kun rumme alle, men vi havde også infrastrukturen.
Det afgørende var at have elektricitet og kontrol af telefoncentraler.
Da hoteller kun har senge.
Så har du brug for skriveborde, lamper, skrivemaskiner.
Så tyskerne laver uendelige lister krav, som franskmændene skal opfylde.
Så hvordan virker det?
Tag eksemplet med Majestic med sine luksussuiter.
Første sal er værelse 119 blevet til en ansvarlig løjtnants embede
at administrere soldaternes tilladelser.
Ved siden af, tidligere værelse 118. Det omdannes til et sekretariat.
Og 117'eren bruges nu til optagelse nyankomne soldater.
Et par etager højere, på den fjerde, den tidligere suite 464 blev kontor for dr. Michael.
Han har ansvaret for at kontrollere hele økonomien Frankrig i den tyske zone.
De højeste militære myndigheder er inviteret dertil.
Indretningen er enkel og spartansk.
Et portræt af Hitler og det er det.
Militær stringens forpligter.
I alt rekvirerede tyskerne 400 hoteller i Paris.
Ejerne af disse hoteller skal ikke klage.
Beboeren betaler sin regning, men med franske penge.
Det er op til Frankrig at betale omkostningerne ved den tyske besættelse.
400 millioner francs, eller 160 millioner euro hver dag.
- De oprettede en bankkonto som den franske stat vil betale for
400 millioner francs dagligt.
Det er med penge fra denne konto at tyskerne skal finansiere besættelsen.
Hoteller, men også leveringer til riget.
Tyskland betaler sine regninger, men med franske penge.
For deres behov satte tyskerne deres hænder på lejligheder eller endda hele bygninger.
Det fra den meget prestigefyldte britiske bank Lloyds af London.
Som bliver til Reich Credit Union.
Og så på bygninger og lejligheder parisiske jøder, der flygtede fra nazisterne.
Og der er selvfølgelig ikke tale om at betale husleje.
Hvis du er jøde, frimurer, engelsk, amerikansk, du har ingen ret til at eje.
Der er tomme lejligheder, derfor er der spoliationer.
Der er rekvisitioner og der er segl.
Der er forseglede og disse lejligheder, de blev kaldt jødernes lejligheder.
Det er kendt.
Jeg tænker på Rothschild palæer, For eksempel.
Rothschild-palæet på avenue Foch, bliver hovedkvarteret for Sipo-SD,
kendt som Gestapo og den frygtindgydende SS, sikkerhedsstyrker.
Det er nazistpartiets væbnede fløj, kendt for sin hensynsløse grusomhed,
mod Rigets fjender.
- Hver gang bliver dette sted returneret.
Vi vender stedet og vi giver det et nyt formål.
Men for øjeblikket gør SS og Sipo-SD det ikke kun tage deres mærker, diskret.
Den virkelige magt er i hænderne på Wehrmacht, den tyske hær, men kun for nu.
Til de rekvirerede hoteller og bygninger,
der er også to Lariboisière hospitaler og Pitié Salpêtrière.
En tandlægeklinik i 13ᵉ arrondissementet.
Der er også kasernen, hvoraf tre er i byens centrum, Prins Eugene, Militærskolen og endda Polyteknisk Læreanstalt.
Det er her soldaterne skal indkvarteres under meget enklere forhold.
- Og selvfølgelig nogle bydele er privilegerede.
Og den østlige del af Paris betragtes red light district, kommunistdistriktet.
10ᵉ, 11ᵉ, 19ᵉ, 20ᵉ. Der er meget lidt tysk tilstedeværelse.
Besætteren dekreterer et udgangsforbud.
Ingen i Paris' gader fra kl.
Og vinduerne skulle være spærret.
Tyskerne vil have en øde by og set fra himlen, usynlig om natten.
Hovedstadens porte er sat under høj overvågning.
Mellem tanke og vejspærringer, alle skal vise pote
at komme ind i Paris.
Franskmændene selvfølgelig men også rigets soldater.
Sesam, Ausweis, et pas, gyldig fra få timer til flere måneder.
For at få det, gå til Kommandantur, Operapladsen.
- Kommandanturen er det tilsvarende af et fransk rådhus.
Den afgør alle administrative anliggender hver dag.
Og leverer alle de papirer, der kræver det tilladelse fra tyskerne.
Men det fungerer også som et modtagelsessted, for tyske soldater.
De finder alt, hvad de søger, hos Kommandantur.
Og for virkelig at sikre, at Paris blev tysk,
hovedstadens store korsvej se disse paneler blomstre
at dirigere tropper til strategiske steder.
Hospitaler, barakker og selvfølgelig kommandocentre.
I løbet af sommeren 1940 blev Paris forvandlet i en tysk by.
- Og her er paraden, som kroner denne herligheds time.
Første magtdemonstration af de nye herrer, sejrsparade,
ved foden af Triumfbuen.
10.000 soldater går i gåsegang, på en øde allé.
- Tyske enheder laver deres første parade af sejr.
Ikke på Champs-Élysées, som det ofte siges,
men på Avenue Foch.
Du kan se det på billederne.
Triumfbuen er lidt skrå.
Hvis du vil have min mening, var det et forsøg for ikke at støde franskmændene for meget.
Men for disse mænd, det er et stort magtmoment.
En ung østrigsk soldat husker.
"Vi følte os som verdens mestre, mens de krydser Paris.
Jeg tror, det var en normal følelse for en soldat.
Vi var stolte over at have slået franskmændene lige så hurtigt."
Men det bedste er endnu ikke kommet.
Overgivelsen af arvefjenden, 10 dage senere.
- Monumentet af gallisk arrogance er dækket af Rigets flag.
Hitler flytter personligt.
Han kræver, at franskmændenes overgivelse finder sted som tyskernes 22 år tidligere, i 1918.
Først stedet, rydningen af Rotonde, nær Compiègne, 50 km nord for Paris.
Og så denne vogn specielt taget ud af et museum.
Det er på det samme bord, French og tyskerne havde underskrevet våbenhvilen,
af 11. november 1918.
Führeren sejrer et par dage senere med et overraskelsesbesøg i Paris kl.
Hans eneste tur til denne by, der fascinerer ham siden sin ungdom.
- Han var ved Eiffeltårnet, ved Trocadero.
Hvor vi tog det berømte billede af ham.
Så gik han til operaen.
Der er endda en concierge, der har nøglerne og hvem kan besøge denne delegation.
Under dette besøg bemærkede Hitler, at der havde været ændringer fra planer
som han havde studeret i sin ungdom.
Disse planer fra Operaen, han kendte dem næsten udenad.
Og faktisk bekræfter conciergen ham at arbejdet er udført.
Du kan se, hvor fascineret han var, af denne by.
Senere vil Hitler betro sin arkitekt, Albert Speer.
"Det var mit livs drøm at kunne besøge Paris.
Jeg undrede mig ofte om man skal ødelægge Paris.
Men når vi har bygget om det nye Berlin.
Paris vil kun være dens skygge.
Så hvorfor ødelægge det?"
Denne fascination for lysets by, Hitler deler det med Joseph Goebbels,
Minister for nazistisk propaganda.
For Goebbels. Paris bliver rigets udstillingsby.
Stedet hvor livet er godt, forudsat at du er tysk.
- I Goebbels øjne måtte Paris holde et særligt sted i riget.
Han forstod meget hurtigt, at det var nødvendigt at bevare atmosfæren og den unikke karakter af denne by.
Etablere en typisk tysk orden i Paris.
Gør Paris til et andet Berlin.
Det var ikke i tyskernes interesse.
Paris, udstillingsbyen, skulle være en attraktion for soldaterne.
Hvor de kunne have eventyr.
Paris vil være krigerens hvileby.
Hvor han kan glemme pinslerne slagmarker.
Og hvis tyskerne vandt krigen.
Vil de være i stand til at vinde parisernes hjerter?
Slutningen af sommeren 1940, med den underskrevne våbenstilstand,
krigen er i sandhed slut, i hvert fald i Frankrig.
Wehrmacht-tropper bliver nu besættelsestropper.
Lidt efter lidt falder hverdagen på plads.
- Først er der de fastansatte, der arbejder i forskellige forvaltninger.
De er mellem 20 og 25000 og skift ikke ret ofte.
I Paris er der ikke behov for kamptropper, men der er stadig et kontingent af soldater
som kan mobiliseres i tilfælde af problemer.
Så er der industri i periferien,
som udvikler våben til tyskerne.
Især tanke.
Og det kræver soldater at prøve dem.
Men det er ikke kun mænd i den tyske hær.
Unge kvinders hjælpere fra Wehrmacht kommer som forstærkninger.
De udgør mindre end 10 % af arbejdsstyrken, men bidrager til krigsindsatsen,
ved at indtage stillinger og frigive altså mænd, der slutter sig til fronten.
De er for det meste sekretærer eller operatører, i transmissioner.
Franskmændene finder straks dem et kaldenavn, De Grå Mus.
Og hvis hun forpligter sig, er det ikke nødvendigvis af ideologiske årsager.
- Uniformen var meget fornem. Han var skrædder.
En skrædder var noget meget elegant på det tidspunkt.
Så hæren tilbød en skrædder til disse kvinder, som hun aldrig havde råd til.
De fleste af dem kom fra hjemmet ret beskeden og fandt, at denne uniform
var noget helt særligt.
Krig giver dem også mulighed for at undslippe rollerne husmor påtvunget af nazistisk ideologi.
Som en bonus opdager hun Hitlers nye imperium med sin juvel, Paris.
- Da de blev sendt til Tyskland eller i Østrig var de lidt skuffede,
fordi hun ville til udlandet.
Blandt de foretrukne destinationer, der var selvfølgelig Frankrig og især Paris.
Det var nummer et, Paris.
Mode- og kærlighedens by.
Blandt dem er Gertrud, fra en lille landsby i det nordlige Tyskland.
Hun er en af de heldige som er tildelt Paris.
Hun var dengang 20 år gammel.
- Jeg havde ingen specifik idé om hvad der ventede mig i Paris.
Jeg var bare glad for, at jeg ikke blev færdig i en tysk våbenfabrik.
Jeg blev tildelt transportkommandantur nord.
Gertrude ankommer i 1940 med en gruppe på 30 piger.
De bor på et hotel tæt på Madeleine.
I Paris er alt nyt for hende.
- Vi var i en storby.
De fleste af os vidste det ikke ikke de store byer.
Vi følte os fremmede, lidt fortabte.
Du skulle virkelig ind i dit hoved at vi nu var i Frankrig og ikke længere i Tyskland.
I begyndelsen måtte vi ikke gå ud alene fra vores hotel.
Vi blev kørt til vores arbejde.
Vi var lidt bange.
Vi vidste ikke, hvordan franskmændene havde det reagere på vores tilstedeværelse.
Hvordan vil franskmændene reagere?
Det er personalets bekymring.
Der er ikke tale om at slippe soldaterne ud i naturen.
Til sin første måneds ophold, menig Klaus sendes til en parisisk kaserne.
- Vi skulle slå os ned først i vores kaserne, på militærskolen.
At finde vores mærker, rense vores uniformer.
Du ved, det er en soldats dagligdag altid organiseret til minuttet.
Vi finder altid ting, du kan lave. Vi keder os aldrig.
Men vi måtte ikke gå ud med det samme.
Og ordrerne kommer fra føreren selv, dateret 18. juni 40.
Soldaten skal være et eksempel på ånden Tysk militær, hvad angår retfærdighed,
munter, mandig, i alle situationer.
Hitler beordrer med andre ord hver soldat til at opføre sig på en korrekt måde med pariserne.
Målet er at gøre fjenden til en allieret.
I 1940 følte den franske befolkning sig forladt af sin egen regering.
På tysk side indså vi at franskmændenes fortvivlelse og vrede
mod deres stat var en mulighed for at stå i godt lys.
På højeste niveau indgår vi en aftale i oktober 1940.
Da Hitler møder marskal Pétain, i Montoire.
Med det håndtryk, den gamle fighter af Verdun lover officielt,
Vichy-regeringens samarbejde til Europas næste mester.
Det er nu tilbage at vinde parisernes hjerter.
Så begynder en rigtig forførelsesoperation.
Soldaterne dukker op hver dag på Champs Elysees.
Upåklageligt polerede støvler og i perfekt orden.
Og så denne meget stærke symbolske gestus.
De kommer for at meditere ved graven Ukendt soldat, under Triumfbuen.
En meget kalkuleret hyldest.
- Tyskerne havde et ry at være barbarer, især i Frankrig.
Og så kommer barbarerne.
Men vi opdager, at han ikke lignede til barbarer
og at de ikke opførte sig sådan.
Det viste sig, at de ikke spiste heller ikke små børn.
Noget vi ikke var så sikre på i starten.
De havde auraen af vindere.
De fascinerede alle, uden undtagelse. Selv mænd.
Vi kan forstå, at ankomsten af disse soldater, med deres velsyede uniformer,
deres læderstøvler på deres motorcykel var en sand sensation.
På trappen til Paris Opera og i offentlige haver,
militærbands forsøger at forføre pariserne
og det nationale suppekøkkens kantiner socialister uddeler mad
gratis for de trængende.
- Der er anekdoter, der fortæller end små franske drenge
der spillede krig alle ville være tyske soldater.
Fordi de var vinderne.
Propagandaen har gjort sit arbejde.
Så fra den 40. juli pariserne vender tilbage fra deres eksil.
Blandt dem Jean-Claude, en 19-årig pariser.
Han opdager sin by og de nye herrer.
- Vi vendte tilbage til Paris, og jeg kan stadig se plakater hvorpå
vi så en storsmilende soldat med et barn på skuldrene.
Og der blev skrevet Befolkninger forladte, stole på de tyske soldater.
Det havde ramt mig. Vi så på det med en vis vantro.
Vi var ikke sikre på, om du ville. Vi vidste det overhovedet ikke og intet specielt.
Men faktisk vendte vi tilbage, alt var roligt.
Den værste frygt er dæmpet på begge sider.
For tyske soldater, de 40 år vil være alle fornøjelser.
Og Klaus, Berlin-soldaten, har endelig hans første orlov.
- Det er Paris.
Der, det er mig, på første sal i Eiffeltårnet.
Vi gik op på første sal, fordi elevatorerne var ude af drift
og det var allerede meget højt.
Pantheon, Notre-Dame Dame.
Klaus' minder er omhyggeligt arrangeret i et luksuriøst album tilbudt
af rigshæren.
Læderbetræk, hagekors hjelm og denne indskrift på tysk.
"Min værnepligt."
Disse små rejsedagbøger, det bliver de tusindvis for at lave dem omhyggeligt.
Udstyret med kamera og kameraer, Tyske soldater går om bord
for guidede ture, under behørigt opsyn af overkommandoen.
Foran Det Hellige Hjerte, Notre Dame, Operaen, Louvre, Invalides,
uden at glemme Trocadero og Eiffeltårnet.
De iscenesætter sig selv i Lysets By, som nu tilhører dem.
Disse guidede ture slutter meget symbolsk.
I spejlsalen i Versailles-slottet, det samme hvor den berygtede traktat for Tyskland
blev underskrevet i 1919.
Hævn er perfekt.
- For mit vedkommende kalder jeg det ikke turisme. Det bagatelliserer besættelsen.
Vi kan tydeligt se, at de tyske soldater sætter sig på scenen som sejrherrerne og de nye herrer.
Og det ønskede Hitler og Goebbels.
Soldaterne skulle tage billeder at vidne om deres glorværdige sejr
og send disse billeder hjem for at forklare til deres familier fordelene ved denne krig.
I dette soldateralbum, billederne og kommentarerne er utvetydige.
"Se, de nye mestre"
han kommenterer dette billede taget foran Versailles-slottet.
Og dette foto af statuen af Louis XIV halshugget inspirerer til en anden kommentar.
"Frankrig uden hoved."
- Der er selvfølgelig ironi, men frem for alt denne idé om, at de er de nye ansigter.
Eller dette andet album af en officer med dette billede taget på taget af Triumfbuen.
Støvlen på rækværket, posituren af den nye mester i Paris
er nøje undersøgt.
I besatte lande var fotografering forbudt til civilbefolkningen
og samtidig skulle soldaterne vane med at konfiskere alle kameraer.
Så de civile havde ingen tilbage.
Kun tyskerne havde ret at tage billeder
og de udnyttede det.
Men for disse unge tyskere, den virkelige nysgerrighed er et andet sted.
Hvem er disse parisere?
- Det var en ny verden for mig, men jeg kunne ikke tale med franskmændene,
fordi jeg ikke talte deres sprog.
Så jeg forblev tavs.
Franskmændene forblev også tavse, fordi de ikke talte et ord tysk.
Den unge operatør Gertrud prøver lykken med sine få ord fransk lært i skolen.
Det starter med pedel og stuepigerne på hans hotel.
- Jeg har altid gjort mig umage at tale med dem.
De var mere reserverede end noget andet.
De havde deres nationale stolthed.
- Hvordan ville du have, at pariserne kunne lide mig? Vi havde besejret dem.
Franskmændene accepterede deres skæbne.
Og jeg tog imod mit. Vi levede efter dette princip, sådan.
Alle fra vores side.
- Vi forsøgte at lade som om, vi ikke så dem.
På gaden skete det flere gange for os at krydse tyske afdelinger,
der gik fra et punkt til et andet.
Og da vi så dem komme, tilsyneladende, vi skulle hen til et butiksvindue.
Og kig ind i disse vinduer, det vil sige at vende dem ryggen.
Det var da hun forlod sit hotel, at Gertrude opdage et andet univers,
en anden mentalitet, en anden måde at leve på.
- Franskmændene er lidt overfladiske. De tager ikke livet alvorligt
i modsætning til tyskerne.
For tyskerne er franskmændene overfladisk, fjern, uhøflig
og Parisiennes er djævelens inkarnation.
I et brev til sin kone, Menig Ernst bliver stødt over deres optræden.
"Du ville ikke tro dine egne øjne, at se den forbandede make-up,
hvis kvinder smører deres ansigter.
Hvis min kone gjorde dette, Jeg pakker mine kufferter og tager afsted med det samme.
Det er utroligt !
Meget ofte skal jeg tænke på noget andet, ellers bliver jeg grebet af voldsom kvalme.
Hendes lyse røde læber, de ansigter malet gule, de øjenbryn fremhævet i sort
og hendes blændende neglelakker.
Bag dette prangende skjuler et stort lort.
For tyskerne er det et kulturchok.
Parisiennes er så forskellige fra idealet Tysk feminin fortaler af rigspropaganda.
Bekymret over troppernes opførsel, Wehrmacht vil endda afsætte et helt kapitel
til franske kvinder i sin officielle guide, Paris set af tyskerne.
"Parisienne er flirtende. Men selvom hun har en naturlig tendens
at spille på hendes feminine aktiver, hun har en meget stærk familiefølelse
og en stor kærlighed til sine børn.
- Vi ville undgå misforståelser ved at forklare til soldaterne, at der var andre skikke i Frankrig.
En fransk kvinde er ikke en prostitueret eller en nem pige.
Bare fordi hun ligner hvordan en prostitueret ville være i Tyskland.
Men nogle soldater prøver lykken.
- Så der var nogle, der ledte efter kontakt selvfølgelig!
Det var under deres lange gåtur, frøken.
De sagde det for at prøve at komme i kontakt. Det virkede nogle gange.
Personalet ser dog svagt enhver kontakt mellem hans tropper og pariserne.
Der er endda meget faste instruktioner givet til soldater.
”Undgå kontakt med civilbefolkningen.
Det er forbudt at medbringe franske kvinder i en firmabil
eller hold dem i armen."
- Soldaten, der binder sig for tæt med civilbefolkningen,
vil ende med at glemme sin rolle som soldat. Og det er et stort problem for hæren.
- Paris havde kælenavnet byen uden øjne.
Tyskerne så på franskmændene der ignorerede dem.
Men det er uholdbart i lang tid.
Splittet af krig, splittet af sprog, opdelt efter kultur.
Hvordan de nye herrer og de besejrede vil de bo sammen i dette Rige
1000 år lovet af Hitler?
Men Paris har mange fordele, som angriberne vil bukke under for.
Sensommeren 1940 tog tyske soldater besiddelse af hjertet af Paris.
Og cafeterrasser.
Men ikke kun.
De investerer også i butikkerne.
Paris i begyndelsen af besættelsen, er en veritabel hule af Ali Baba.
- Tyskerne havde en købstur.
Han ville købe ting, de ikke kunne finde ikke hjemme, lidt ligesom turister.
De købte alt, hvad de kunne.
Franskmændene sagde, at vi kunne sælge dem endda en baskisk fra 1870
og de købte stadig.
- Fra det øjeblik, vi ikke længere er i krig, men i en besat situation.
Det kommercielle forhold, der etableres, er helt klassisk.
Hvis en soldat nægter at betale, er det tyveri. Hårdt straffet af den tyske militærdomstol.
For første gang i deres liv, soldaterne har midler.
En løn på 90 Reichsmark, det svarer til mindstelønnen i dag.
Bortset fra det med en ny favorabel valutakurs til beboeren, hans købekraft
ganges med fire.
Og det er kun lommepenge, for soldaterne bliver fodret,
imødekommes på Frankrigs bekostning.
Så opdagede han glæderne ved at shoppe.
- Jeg købte parfume, hed det, Aften i Paris.
Alle soldaterne købte den dengang, det var en blå flaske med stjerner.
Helt ærligt, jeg husker det ikke engang hvis det føltes godt.
Men flasken var meget smuk.
- Der var ikke en eneste soldat som ikke har mindst én gang
sendte silkestrømper i et brev, til sin kæreste.
Det var den store luksus.
- Det var helt nødvendigt at vi opdager stormagasinerne.
- På tre kvarter og Galeries Lafayette.
Det var et sandt eventyr for os.
Vi vidste det ikke sådan store butikker.
Vi var vant til de små købmænd i landsbyen.
Vi var meget glade for at finde eksotiske frugter,
som kom fra fjerne lande.
Bananer, vi havde aldrig spist dem.
Og for officerer på dobbeltløn, det er endnu bedre.
Under disse forhold er nogle ekstraudstyr tilladt, end høje ende.
Dette er tilfældet med denne officer, Hans Lorenz.
I 4 år vil han kun have én besættelse, forkæle hendes søn Peter, derhjemme.
- Jeg havde de smukkeste ski i verden, en vidunderlig fransk cykel,
som ikke kunne findes i Tyskland.
Alt det købte han i Paris.
Og min far bragte også luksuriøse parfumer tilbage
og gode vine fra Bourgogne og Bordeaux.
Han havde stadig klasse, min far.
Han var som en hane i Paris.
Men det handler ikke kun om luksusvarer, at tyskerne satte sig i mål.
Overraskende nok køber de mad at sende ham hjem.
I hjertet af det triumferende rige.
- De sendte endda halve grise eller friske æg,
individuelt indpakket i polstrede kasser.
Soldaten ønskede at opfylde sin rolle som mand og af en far,
at hjælpe sine egne, som måtte klare sig selv.
At være væk hjemmefra, alt hvad de kunne gøre for at bidrage til husholdningen,
det var at sende så mange produkter som muligt.
Og det var en del på samme tid af Reichs strategi.
Flere soldater sendt fra indkøbte genstande til lave priser i besatte lande,
jo mindre mangel var der i Tyskland.
- Frankrig er en reserve for Tyskland.
I en krig, der stadig foregår, og hvis besætter ser endnu ikke enden, i 1940.
Målet er at udnytte alle ressourcer i dette land at fortsætte krigen mod England.
Forsendelserne bliver så mange, at Reichspost, Reichs postkontor, er overvældet.
Hun beslutter sig for at begrænse vægten af pakker pr. soldat.
De nye herrer overgiver sig til ægte officiel plyndring.
To tredjedele af den franske landbrugsproduktion og industri er forbeholdt beboeren.
En ulige opdeling planlagt efter våbenhvilens vilkår.
Det ved pariserne da en reel mangel på mad,
men også brændstof.
Endnu en plyndring fortsætter mere diskret.
Det af kunstværker stjålet fra de store parisiske jødiske samlere.
Især for Göring og Hitler, store kunstelskere.
- Göring kom mere end 20 gange og han kom for at hjælpe sig selv.
Så der er spolering af jødisk ejendom, Selvfølgelig.
Og spolieringen, tømningen af lejlighederne, som tilhørte jøder, frimurere,
amerikanere eller engelske. Og der er sorteringen af genstande.
Og de smukkeste stykker lægges til side. Så sandelig, det er plyndring!
Organiseret og metodisk plyndring.
Mellem 1941 og 1944 rejste 29 konvojer Paris for riget.
De repræsenterer i alt 138 vogne fyldt med 4170 kasser.
Den største plyndring af kunstværker hele tiden.
Tyskerne ved det ikke endnu, men den parisiske besættelses sødme
snart kommer til en ende.
22. juni 1941.
4000 km fra Paris, Wehrmachts tropper invadere Sovjetunionen.
Hitler lancerer Operation Barbarossa.
Europa brænder igen i øst.
Et vendepunkt for krigen, men også for Paris.
Dette er begyndelsen på væbnet modstand.
Ved Barbès metrostation i 18ᵉ,
Alphonse Moser, militærkadet for Kriegsmarine,
bliver skudt og dræbt af Pierre-Georges.
Bedre kendt under sit pseudonym Fighter. Oberst Fabian.
- Mod slutningen af 1940 blev befolkningen vågner op af nederlagets chok.
Elever og gymnasieelever demonstrerer imod besættelsen på Champs Élysées,
på våbenstilstandens dag 1918.
De bliver anholdt under en operation fælles mellem franskmændene og tyskerne.
Dette er de første tegn, der indikerer den offentlige mening skifter.
Denne fredelige demonstration af studerende udløser voldsom undertrykkelse.
Demonstration eller angreb?
Enhver anti-tyske handling er idømt dødsstraf.
En dom afsagt under en dukkeproces.
Hvad hvis de skyldige ikke bliver fundet?
Wehrmacht anvender hensynsløse foranstaltninger dikteret af Berlin.
- Fra det øjeblik et medlem af Wehrmacht bliver dræbt.
Og så meget desto mere, hvis det er det af højere rang.
Der etableres en kvote.
100 gidsler for en tysk dræbt.
Og besætteren bekendtgør sine domme, på plakater trykt på begge sprog.
Dødsdomme hver gang.
Målet er enkelt, at regere terror.
- Vi var altid bange, når vi kom i metrostationen om morgenen,
lad der være en rød plakat, som angav navne på personer
at tyskerne havde skudt.
Jeg husker tydeligt at have læst plakaten som bekendtgjorde henrettelsen af Estienne d'Orves.
Den unge kaptajn i den franske flåde er et af de 100 gidsler, der blev henrettet,
efter Barbès-angrebet.
- Det var også lidt skræmmende.
Vi mærkede besættelsens hånd.
Det betød, at det var mennesker, som kæmpede mod besætterne.
Det får Wehrmacht soldater til at tro bag hver mand
og især bag enhver smuk kvinde, skjuler en fjende af riget.
Men hvordan går man imod den menneskelige natur?
Og frustrere en hel hær af seksuelle kontakter?
- Jeg kan fortælle dig, at en horde af unge mænd med hormoner i brand,
Det er dynamit.
Det er meget farligt. Du skal indeholde det hele.
Løsningen af reserverede bordeller til medlemmer af Wehrmacht.
Et initiativ opmuntret af Adolf Hitler.
- Hvis soldaten forventes at sætte sit liv til uden forbehold.
Han skal også have friheden til at elske uden forbehold.
Derefter rekvireres snesevis af bordeller.
Ledere og prostituerede er franskmænd.
Jødiske kvinder forbudt.
Bordeller for almindelige soldater er i populære kvarterer.
En fornøjelse utænkelig i Riget.
- Hvad var forbudt i Tyskland, var godkendt i Frankrig.
Jeg ved ikke, om det er frihed, men det tillod mig at nyde tingene
som jeg ikke havde derhjemme.
Som bordeller for eksempel.
I et brev til sin kone, Menig Gunther fortæller om operationen
bordeller og han er ret forsigtig.
"Skat, jeg gik ikke.
Det må siges, at disse mennesker er virkelig ikke til min smag.
Statistik siger, at en hore rocker gennemsnitligt 100 gennemløb om dagen.
Rekorden er 187, forestil dig, hvilken tilstand de skal være i.
Hej show!
Og så er der de reserverede bordeller til betjente.
Ligesom Chabanais, et stenkast fra det kongelige palads, en institution, der allerede var legendarisk under Belle Époque.
Eller den meget berømte og meget moderne One Two Two, beliggende rue de Provence.
Avancerede bordeller med luksuriøst interiør,
orientalske badeværelser og møbler som giver plads til alle fantasier.
Kvinder venter på kunder i boudoirs med svovlholdig indretning.
Påklædt eller ej. De er håndplukkede.
Tyskerne er besat af hygiejne.
Wehrmachts virkelige fjende? Kønssygdomme.
- Paris har ry som en fornøjelsesby.
Rigtigt eller forkert ! Måske ganske rigtigt.
Og et beskidt byomdømme og begrebet hygiejne er ikke det samme.
Fordi tyskerne opdager, at franskmændene vask ikke hver dag.
Så denne idé om den farlige kvinde, af den venale kvinde og af kønssygdomme.
Syfilis er ikke en helbredelig sygdom dengang.
Så bordellerne kan lide Chabanais er udstyret med et gynækologisk kontor,
hvor piger er kontrolleret to gange om ugen.
Men det er ikke alt.
Soldater gennemgår også kontrol og forebyggende behandlinger.
På de distribuerede lister vises til venstre adresser på bordeller
og til højre apotekernes af desinfektion.
Soldaterne skal derhen før og efter hver rapport.
Og i sådan en atmosfære, ting går nemt galt.
En utilfreds soldat og dette er ekspeditionen straffende på et bordel.
- Vi skulle vise dem, hvem herremændene var. Det kunne vi ikke lade passere.
Vi kom ind i rodet. Vi trak lidt i alle retninger
og vi gik op for at se p***.
Vi klædte hende af, vi smed hendes ting ud af vinduet og de slog hende.
Folk så bare os gøre det.
Det var vores hævn.
Vi var på højden af vores magt.
Nogle soldater laver et rædselsregime.
Den østrigske soldat Heinz husker.
- Hvis de endte med at hade os, det er vores skyld.
Vi var arrogante.
Og under patruljeringen tjekkede vi hvis folk respekterede udgangsforbuddet
og hvis gardinerne var ordentligt trukket for.
Og da vi så lys, skød betjentene ind i vinduerne.
Det er på grund af det her at folk virkelig endte med at hade os.
Problem for personalet at undgå dens glidninger for enhver pris.
I hjertet af Paris har besættelsesmagten genopbygget Tyskland i de mest prestigefyldte kvarterer.
Der er to tyske boghandlere, rue de Rivoli og på Champs Élysées.
Tre biografer blev rekvireret, to på Champs-Élysées og Rex,
med et kæmpe rum på 2000 pladser.
På menuen er tyske film, romantiske børnerim, men også ren og skær propaganda.
- Det var nødvendigt at rekonstruere en del af Tyskland for dets soldater,
giv dem et oase af fred.
Den store udfordring var at besætte dem og indeholde dem.
Det skulle de fx kunne fejre jul på den tyske måde.
Vi var nødt til at give dem lov til at leve, lidt ligesom på landet.
Det var meget vigtigt.
Derudover har Paris flere hjem til soldater.
De vigtigste er på Place de Clichy, i Saint-Michel og på Champs Élysées.
Under portrættet af føreren, de serverer typisk tysk mad.
Gulerodssuppe, stegt fisk ledsaget af rå grøntsager og kartofler.
Alt sammen i en typisk tysk atmosfære.
- Vi kan hygge os med at møde hinanden og lidt tysk også
dvs. kronkaffen, stedet, hvor du kan få en kop kaffe
og endda spise en kage, læse tyske aviser, tyske boghandlere.
Og det hele er meget gennemtænkt.
På disse steder var der stadig noget at spise.
I parisiske brasserier, der var ikke meget tilbage.
Kortet blev reduceret, mens der, der var valg.
Og til det luksuriøse flyverhjem på Boulevard de Courcelles,
der er endda et bayersk bryggeri trofast rekonstrueret.
Noget for at få dem til at glemme hjemve.
I menig Kurts Breve til sin Brud Dorrit, vi læser:
"Kaffe og kager er rigtig gode og middagen var heller ikke dårlig.
Så slap vi af med at spille ping pong.
Og da jeg så den lille franske servitrice, Jeg troede, det var dig, mit lille hjerte.
Jeg følte mig meget alene. Jeg ville så elske at være sammen med dig.
Og så er der soldatercafeen Madeleine, tæt på den berømte kirke.
Den mest luksuriøse, den mest populære også.
Wehrmacht rekreationschef er Heinz Lorenz,
betjenten, der sendte de seneste cykler til sin søn i Tyskland.
I sine erindringer, den beskriver atmosfæren på disse steder.
- Cafeen blev stormet, det var skræmmende.
Alt han ville var at spise en kage og glem krigen, for en lille stund.
Soldaterne var besat af slik.
Det vi serverede var bestemt ikke høj gastronomi.
Dårlig kvalitet mel, lidt mælk og meget sukker.
Det vigtigste var udsmykningen og servitricernes smil.
På en enkelt weekend, vi solgte 22.000 af disse kager.
Utrættelig, betjent Lorenz kæmper for at tilbyde alle former for distraktioner til soldaterne.
– Han organiserede sportskonkurrencer.
Rigtig lille OL.
Atletikkonkurrencer, løbeløb, højt hop.
Der var kort sagt alle disciplinerne.
- Jeg dyrkede meget sport, især svømning.
En swimmingpool var reserveret til os, hvor jeg gik meget ofte.
Jeg benyttede lejligheden til at bestå mit førstehjælpsbevis.
Og så fodbold, nationalsporten i Tyskland.
Wehrmacht arrangerer et mesterskab.
Luftwaffe Air Force mod panserdivisionen, panserdivisionen.
Og hver gang, i Parc des Princes, det er altid tyskerne, der vinder.
Hans Lorenz vil endda opfordre kunstnere blandt soldater til male- og tegnekonkurrencer.
Sjove malere i uniform så gå sætte deres staffeli op,
i de mest maleriske hjørner af Paris, ligesom Montmartre.
Resultatet er nogle gange overraskende.
Som disse små tegninger af menig Schmitz, som udfolder hans fantasier.
Ikke sikker på, at føreren ville have godkendt.
- Han ville holde soldaterne beskæftiget.
Tillad dem at opleve ekstraordinære ting.
Og derfor organiserede vi os disse malekonkurrencer.
Og blandt soldaterne var der en rigtig kunstner.
Og hans far mangler ikke fantasi.
Han skal endda have en gammel pram istandsat, at tilbyde soldater krydstogter på Seinen.
Hver dag går 200 af dem om bord, på turist II,
selvfølgelig genkendelig til sit hagekorsflag.
Den eneste civile båd tilladt at rejse på Seinen.
På programmet, lad os svulme, romantiske ballader og smukke kammerater.
Bådture fremmes i tyske guider udgivet i Paris.
Den mest berømte af dem er Deutsche Wegleiter.
Især det tyske Pariscope designet til tropper.
Metrokort, parisisk kulturprogram, Wehrmacht-program.
Alt er gjort for at den tyske soldat fundet der i den store metropol.
- Denne guide bliver også meget vigtig for parisiske købmænd.
Fordi de kan sætte annoncer der.
Fotostudier tilbyder at lave portrætter derhjemme.
Institutioner som Lido og andre kabareter reklamere for deres programmer,
nogle gange også i farver.
Biograf, teater, kulturlivet generelt komme sig ret hurtigt.
Og tyskerne deltager meget aktivt i det også takket være denne form for guide.
Om et par måneder går Wegleiter fra 16 over 100 sider.
Parisiske annoncører støder på porten.
Annoncer på tysk, selvfølgelig.
Modesalon, pelse, møbler, baby ting og også restauranter.
I Montmartre, et af de mest populære kvarterer af besætteren,
mest berømte restaurant kaldes Moder Catherine.
Beliggende på Place du Tertre.
Den er fuld hver dag.
Og med god grund, ejeren af denne lille parisiske bistro, at tilpasse sin menu til beboerens smag.
- Fransk og tysk kulinarisk smag er ikke de samme.
For eksempel kan tyskerne ikke lide noget bløddyr
og alt andet fisk og skaldyr.
Mens det er lækkert til franske ganer.
Så det forbruges ikke og så meget desto bedre for franskmændene,
hvem kan spise noget.
På menuen hos Mother Catherine, Strasbourg-pølser til seks francs.
Overraskende nok nogle kostvaner af besætteren vil bosætte sig,
i fransk gastronomi.
- Revet gulerødder, det kan virke mærkeligt, men det fandtes ikke før besætterens ankomst.
Vi begyndte at spise revne gulerødder i det besatte Frankrig, med besætteren.
Desuden fortsætter vi.
Men det vil de dristigste soldater prøv det franske køkken,
helt eksotisk for dem.
Her er brevet fra en soldat, der besluttede at gå efter det, på lokale kulinariske eventyr.
"Min kære og ømme kone, det vil jeg gerne fortælle dig noget, der vil få dig til at grine meget.
Forestil dig, at jeg prøvede for første gang snegle og jeg må sige det var godt.
Jeg lukkede mine øjne, mens jeg spiste den første.
Udseendet og smagen minder lidt om nyrer.
Jeg kunne spise det hver dag.
- Paris var de første tiders by.
En af kvinderne havde fortalt at hun havde opdaget varm chokolade.
Hun havde aldrig haft det før.
De lærte at drikke champagne, alkohol og endda absint,
at nogle drak i barer.
Betjentene og staben på deres side, leve som moguler.
Se denne menu serveret ved en gallamiddag i Operaen.
På menuen er østers, bid à la reine, tungefilet med Brillat-Savarin,
kyllingegryde med svampe og dauphine kartofler.
Og for at afslutte, i lethed, norsk omelet.
Mens den parisiske befolkning tæller disse rationeringsbilletter,
de store borde værdsat af beboeren er fulde af uopnåelige produkter.
Som hos Maxim's, den mest prestigefyldte adresse af hovedstaden,
Hermann Görings yndlingskantine.
Arno Breker, førerens foretrukne billedhugger, stamgæst på stedet, skriver senere.
"Maxim's var en fryd for øjnene og ganen som jeg aldrig har set,
hverken før eller efter besættelsen.
1941.
Mens i Paris var stemningen festlig.
I Østeuropa begynder nazisterne at runde op den jødiske befolkning.
Dette er begyndelsen på den endelige løsning, udryddelsen af Europas jøder.
Som i disse skræmmende billeder taget i Letland, af bødderne selv.
Arrangøren af disse massakrer ankommer i Paris i maj 1942.
Dette er Reinhard Heydrich, leder af SS, sikkerhedsstyrker.
Heydrich møder René Bousquet her, til venstre i billedet,
fransk politichef.
Hun vil gøre det beskidte arbejde.
- Franskmændene siger til sig selv:
Hvis vi gør tingene selv, vi bevarer en vis autonomi
og en vis kontrol over landet.
Og da Vichy-regeringen er enig med tyskerne om stoffet.
Anti-jødiske love og forfølgelser.
Der er virkelig ikke et problem.
Første foranstaltning, dekretet af 7. juni 1942.
Han forpligter de parisiske jøder at bære den gule stjerne.
83000 stjerner er fordelt i de parisiske politistationer,
tre per person.
Højde af kynisme, de skal betale dem med rationeringsbilletter.
Denne foranstaltning præger pariserne dybt.
- Så der har jeg et meget klart minde om at have set en gammel herre, der havde Æreslegionen.
En advokat, så han havde sin advokatkåbe, Æreslegionen og en gul stjerne.
Ja, det, jeg må sige, at jeg blev overrasket og rørt.
Bevæget for at se denne raceadskillelse som ikke svarede til noget.
Han måtte op i den sidste metrovogn.
Og jeg sagde til mig selv, at jeg og andre, vi red med dem.
Vi satte os også ind i den bil.
Vi ville gerne vise... Det var lidt af min solidaritet for dem!
Hvis du vil.
Hvad var farligt, endelig, vi vidste det ikke.
For hvis vi nogensinde skulle samle jøderne som var i en vogn.
Hop, vi blev afrundet med dem.
42. juli meddeler nazisterne, at de ønsker at deportere 100.000 jøder i Frankrig.
Så de franske myndigheder overholder.
16. juli er det Vel d'Hiv roundup.
13.152 kvinder, mænd og børn er anholdt, derefter deporteret til dødslejrene.
Kun 3% af dem vil komme tilbage i live.
- Frankrig kommer ind på dette tidspunkt, som en rigtig håndlanger,
i det tyske program for den endelige løsning.
Mellem 1942 og 1944 50.000 parisiske jøder vil blive skudt eller deporteret til dødslejre.
Det er de mørkeste timer, som vil vide lysets by under den nazistiske besættelse.
Efterår 1942, 2 år at tyskerne profiterer sødme af parisisk levevis.
Gertrud, den lille operatør af Wehrmacht, har nu sine yndlingshjørner.
- I Luxembourg-haven har jeg altid fundet nogen til at chatte.
Da vi så de små børn. Vi talte med mødre,
det var virkelig meget hyggeligt.
Hun tager på eventyr på Montmartres højder.
fascineret af disse lokale kunstnere, hun tager modet i begge hænder
og slå en snak med en af dem.
- Jeg talte med en maler.
Jeg ville vide, om han kom at leve af sit erhverv.
Og han endte med at lave mig en tegning af Sacred Heart, for mig.
Han skrev endda mit navn på den.
Men denne idyl er bedragerisk.
Den parisiske modstand sover ikke.
16. september 1942 finder et første angreb sted foran hjemmet for soldater på Champs Élysées.
Den hjemmelavede bombe gemt ved indgangen til metroen eksplodere for tidligt.
Hun savner derefter soldaterne med et par minutter som skulle komme ud af biografen, lige ved siden af.
Kun 24 timer senere endnu en bombe eksploderer foran Grand Rex,
når omkring 2000 soldater kommer ud af en session.
Denne gang efterlod det 4 døde og 17 sårede.
Det tyske svar, flere dusin gidsler skudt som gengældelse.
Hans Lorenz, der var i mængden, vil kommentere disse begivenheder i sine erindringer.
"Jeg tror, målet med modstanden ikke nødvendigvis at dræbe tyske soldater,
men derimod at splitte tyskerne og franskmændene.
Det er, hvad de formåede at gøre«.
Denne form for handling forbliver ikke uden virkning om tyske soldaters dagligdag.
De må ikke længere gå ud alene og at bære et våben bliver obligatorisk.
Bevågenhed er nu i orden.
- Vi skulle passe på!
Især i metroen.
Der var farlige steder.
Hvis vi kom for tæt på kanten af kajen, der var risiko for at blive skubbet ud på skinnerne.
Men vi må ikke tro, at modstanden traumatiserede soldaterne.
Tyskerne er de professionelle.
Efterretningstjenesterne og Sipo-SD blev dannet at udrydde politiske modstandere.
På den anden side har du f.eks en lille lærer,
som beslutter sig for at gøre modstand og print en folder.
Og som befinder sig fuldstændig hjælpeløs over for undertrykkelsen.
Så i begyndelsen de små grupper af modstandsfolk der er dannet har mange vanskeligheder.
Lidt information er nok at ødelægge et helt netværk.
Paris vil altid være Paris.
Det er ikke modstand hvilket vil forhindre soldaterne i at have det sjovt.
Den uundværlige Lido, Moulin Rouge, Folies Bergère som tages med storm hver aften.
Men mere typisk i besætterens øjne, Scheherazade,
rue de Liège, i 9. arrondissement.
Disse seværdigheder fascinerer Private Lenz der skriver til sin kone tilbage i Wien.
"Anmeldelsens indretning var en fryd for øjnene, samt scener og kunstneriske rekvisitter.
joke spil, sange og kvinder i flere kostumer.
Hvis du stadig kan kalde det det.
En af brikkerne var bestemt for at behage os, wienervalsen.
Og vi spillede denne smukke musik af den smukke blå Donau.
Det kan man forestille sig på trods af min entusiasme for bladet,
disse toner gjorde mit hjerte lidt sygt.
Parisiske nætter tillader soldater at drage fordel af, hvad Riget
anser det for degenereret kunst.
Den amerikanske fjendes swingmusik, strengt forbudt i Tyskland.
Soldater elsker også sigøjnerorkestre og Django Reinhardt.
Samtidig deporterede riget tusinder romaer i koncentrationslejre.
- Tyskerne er meget glade for de her shows.
Og nogle gange er der rigtige slagsmål mellem soldater og den franske offentlighed,
for de bedste pladser i hallerne.
Franske stjerner som Maurice Chevalier, Mistinguett, Fernandel, Arletty og Sacha Guitry
opstå foran beboeren.
De bliver dermed darlings af den tyske offentlighed.
- I denne krig, Paris er ikke et militært mål.
Her har du virkelig en exceptionel situation og du kan give tilladelser
endnu mere behageligt end derhjemme.
Tusindvis af kilometer fra Paris, kampene raser.
Fronten har brug for mænd og Klaus, den berlinske soldat,
sluttede sig til Rommels Afrikakorps i Tunesien.
Men andre soldater kommer, lige fra slagmarkerne.
Paris er den ultimative belønning, for deres ofre.
En af dem hedder Giesbert Vite, denne sender i luftvåbnet, 22 år gammel,
har altid lidt af et nyreproblem.
Alvorligt syg blev Giebert derefter sendt i bedring i Paris.
Så flygter han i et par uger på slagmarken, og han har tænkt sig at udnytte det.
- Ved hver ny mutation, det første, der interesserede min far,
det var kulturprogrammet.
Og der er ikke tale om at blive indespærret på hospitalet.
Med to andre kammerater kan soldater lide ham.
Giesbert udforsker Paris.
Deres fælles drøm er at gå i operaen.
Men kun officersuniformer eller frakke er tilladt.
Så Giesbert og hans venner vil komme med en plan.
- Og den tredje af banden var en tjener i officersmessen.
Og så lånte han til aften frakker i omklædningsrummet.
Han fandt den rigtige størrelse, så de tre tog dem på
og de lavede muren.
Sådan gik de forbi nogle gode aftener.
Min far fortalte mig senere, Jeg ved ikke, hvad han ville have gjort med os,
hvis vi blev fanget.
Alligevel har de gjort det mange gange.
Operaen, Opéra Comique, Salle Pleyel.
Overalt, kvoter af steder er forbeholdt tropper.
Og kommandanten i Paris har selvfølgelig sin loge.
- I omklædningsrummene var der rækker af tyske officerskasketter.
Jeg var fuldstændig forbløffet og sagde til mig selv, at det skulle komme se dette show,
det var ikke et show af nøgne dansere, men det var virkelig et intellektuelt skue.
Der er lige så mange tyskere, der taler godt fransk og som er interesseret i livet
Fransk intellektuel, forestiller jeg mig.
Men tyskerne vil også gerne vise pariserne at de er en stor kulturnation.
Vi henter det bedste fra riget.
Berliner Filharmonikerne, under ledelse af Herbert von Karajan.
Det foregår på Théâtre de Chaillot, rekvireres tre aftener om ugen,
at sikre tysk programmering.
Mere beskedent medvirker Gertrud også bringe mennesker sammen.
Med Wehrmachts protestantiske kor.
I 42, i anledning af juleferien.
Hun synger Bachs Passion på Notre Dame.
Samtidig falder bomberne over Berlin, Hamborg, München.
- Da jeg vendte tilbage til Tyskland på orlov og at jeg talte om mine parisiske eventyr.
Fra koret. Fra vores koncert i Notre Dame.
Min far svarede mig: så du kender ikke krig?
De levede virkelig som i fredstid.
I Paris, den enestående by, krig skåner soldaterne.
Så Giesbert, operaelskeren, vil gøre alt for at undgå at vende tilbage til slagmarkerne.
- Faktisk vidste han, at når hans behandling var slut, han ville være nødsaget til at vende tilbage til den russiske front.
Altså med en af hans venner som havde medicinsk viden.
De besluttede at lave en blanding af urin og blod for at kunne overbevise lægerne
sværhedsgraden af hans sygdom.
Og takket være dette blev han ikke sendt tilbage til fronten.
Til os, hans børn, sagde han altid der havde reddet hans liv.
Fordi det burde være kendt, at ingen mand i hans enhed vendte ikke tilbage i live fra Rusland.
For nu er Paris fortsat tilflugtsstedet begunstiget af tropperne.
Men hvor længe længere?
1943, året for vendepunktet.
I Stalingrad falder tyske soldater som fluer,
hvor er fanger med hundredtusindvis.
For første gang, Pariserne føler, at strømmen er ved at vende.
Men pressen er styret af besætteren og aviserne rapporterer kun herlige fakta.
Så parisere skal lede efter information hos den engelske BBC.
- Vi var på RadioLondres, men vi var meget forsigtige.
Vi sagde det ikke for højt.
Altid i frygt for, at nogen ellers hører det osv.
Det skete, at tyskerne komme ind i husene
og tænd straks for radioen, for at se, hvad vi lyttede til.
Og hvis det falder på RadioLondres,
folk, der lyttede til Radiolondon begyndte at komme i problemer.
Franskmændene gør diskret oprør mod besætteren.
Som bevis er disse plakater af samarbejdet.
Kampen mod bolsjevismen bliver,
efter et par slag, kæmpe mod Boche.
Pariserne vælger plakaterne i metroen for at gøre det samme.
- Det er forbudt at ryge i metroen og vi sætter plakater i hver bil,
rauchen verboten, ingen rygning.
Og så lagde franskmændene mærke til det at ved at skære et par bogstaver ud,
de kunne overleve "grøn race".
Det var tyskerne, de var klædt i grønt.
Og hvis stemningen bliver anspændt, tyskerne har ikke kun fjender i Frankrig.
I 3 års nærvær i daglig kontakt med civile.
Fra beboerne er nogle blevet venner, selv elskere.
Betjent Hans Lorenz dukker op uden at knibe med sine smukkeste parisiske erobringer.
- Mine forældre havde et meget åbent forhold.
Min far var en rigtig damemand.
Begge gik ikke glip af nogen mulighed.
De levede deres liv på egen hånd.
Men kærligheden mellem franskmand og tysk soldat er en utænkelig ting.
Og stadigvæk...
Fra had til ligegyldighed, fra fredeligt samliv til venskaber.
Og fra sex til kærlighed.
Den menneskelige natur gør sit arbejde.
I begyndelsen af april 1943, en 24-årig bretonsk pige ankommer til Paris.
Marguerite Rouxel har et stort problem, hun føder Otto Hamons barn,
en tysk luftvåbens underofficer.
Og hvis hun kommer til Paris, er det for at føde på Port Royal-klinikken.
En særlig diæt giver kvinder mulighed for at føde anonymt under falsk navn.
Frugten af denne forbudte forening, lille Daniel, et kærlighedsbarn.
- Min far elskede min mor meget oprigtigt. Min mor har altid elsket min far, hun var vild med ham.
min mor var hjemme og jeg satte et billede af min far på fjernsynet.
Hun vidste det ikke.
Hun kommer uventet, ser: Otto!
Hun lignede en ung pige, som finder sin elsker.
Og det er noget, og hun græd!
Det er noget, ja, en meget fin historie.
Denne historie mellem Otto og Mathilde begynder i Bretagne,
på vejene i Saint-Malo, hvor de først mødes.
- Hun kørte på cykel på vejen til Saint-Malo.
Det skulle være en fridag, tror jeg.
Og hun mødte min far, der kørte og en af hans kammerater,
og de stoppede bilen og de talte med min mor.
Og min far havde en lille detalje hvilket morede mig meget.
Han spiste kirsebær.
Min far spiste kirsebær og han havde tilbudt min mor kirsebær.
Mathilde finder et job som kantine i en barak, hvor Otto bor.
Elskere bruger tid sammen.
På begge sider er følget opmærksomme. Men vi lukker øjnene.
Der opstår problemer, når Daniel kommer til verden.
Min far tog til Paris for at se mig og han fik ikke lov at komme ind.
Han fik forbud mod at komme ind!
Han måtte ikke komme ind på klinikken.
- Tyskerne har ikke ret at genkende disse børn.
De har ikke ret til at gifte sig µ med franskmændene.
Alt dette blev forbudt af Wehrmacht.
Otto vil kun se sin søn én gang at kramme ham.
- Han fortalte sin mor. Han sagde: Mor, jeg har en søn i Frankrig.
Jeg ønsker, at hvis jeg skulle dø, Jeg vil have, at han skal opdrages som mig, jeg er opdraget.
Men krigen gør sit arbejde og Ottos enhed må forlade Frankrig.
Daniel lærte, hvem hans far var, da han var 4 år gammel.
- Jeg gik tilbage til skolen og børnene kom for at se mig.
De kendte mig ikke, for mellem dem, de kendte hinanden.
De kom for at se mig. Er du Boches søn?
Hvad betyder det ? Hvad er dette ?
Og så nå ja, din mor lavede en boche... Der er kun ord, men det mest absurde,
det mest modbydelige vi har hørt! Og sådan.
Og jeg havde kun ét ønske, det er grædt. Ikke mere at gå tilbage til skolen og græde.
Ja, at være fjendens barn.
Et stigma, som Daniel vil bære hele sit liv.
Under pres fra dem omkring ham, den smukke historie mellem Otto og Mathilde
bliver til et mareridt for moderen og hendes barn.
- Min mor var meget flov.
Det gjorde hun ikke... Nej, nej, nej.
Jeg var til irritation for min mor.
En sand forlegenhed for min mor.
Ja, og hun havde en skam at hun ikke kunne... Ja.
Men hun har altid haft nogen som også var der for at minde ham om.
Ja, altid nogen til at minde ham om!
Selv i dag er det svært at afgøre det nøjagtige antal børn
som følge af forholdet mellem franskmænd og tyskere.
Estimater spænder fra 60 til 200.000.
Så mange skjulte kærlighedshistorier levede i skam.
6. juni 1944, D-dag på strandene i Normandiet.
Amerikanere, englændere, canadiere åbne vestfronten,
at omringe Hitlers Tyskland.
Nu raser krigen 250 km fra Paris og for første gang i 4 år,
Gertrud ser konsekvenserne. Fra en operatør blev hun sygeplejerske.
- Vi skulle tage os af dem, bandager,
førstehjælpspleje.
Og der var mere end én, der døde.
I Paris gør overkommandoen dog Som om der aldrig er sket noget.
Instruktionerne fra Berlin er klare, gå ikke i panik.
Vi skal skabe tillid til pariserne.
Men bag kulisserne har vi travlt.
- På det tidspunkt, begyndelsen af august 1944, personalet rejser spørgsmålet om tilbagetrækning.
Men vi overvejer endnu ikke tilbage til Tyskland.
Så begynder vi at brænde plader systematisk.
Og sommeren 44 beskrives som meget snefyldt.
Med askestumperne faldende.
Begivenheder vil haste.
Den 19. august udbrød de første kampe i gaderne.
Dette er begyndelsen på parisernes oprør.
En total overraskelse for Gertrud.
Og for første gang er hun bange.
- Vi var ikke længere sikre på gaden, det skød overalt.
Der var det virkelig krig.
Eneste mulighed for at flygte.
Nogle har allerede gjort det, som officer Lorenz.
Takket være sine parisiske venner fandt han en chauffør som førte ham til Tyskland.
Men for almindelige soldater er der intet planlagt.
Fordi for Hitler, nederlag var aldrig en mulighed.
- Tyskeren er nødvendigvis sejrrig, da det er en overlegen race,
lad os sige at gå hurtigt.
Og på det tidspunkt, den gode soldat, han er den, der dør i kamp,
at forsvare sit land eller deromkring hvem der sejrer.
Så de 20.000 soldater er på egen hånd.
Deres muligheder er slanke.
I denne august måned 44 er toget udelukket.
Jernbanerne blev saboteret af den franske modstandsbevægelse.
Gertrud er kun et par timer gammel at finde en løsning.
- Ingen brød sig om os for at få os ud af Paris.
Vi tog den sidste metro, mine veninder og mig.
Og vi tog til Terminus.
Der var stadig nogle tyske lastbiler,
allerede beskadiget af skudhuller.
En af dem tog os.
På vejen måtte vi stoppe flere gange at gemme.
Vi blev skudt på.
Det var forfærdeligt !
Jeg spekulerer på, hvordan vi overlevede det.
For Gertrud er det første stop Verdun, derefter Holland.
For hende fortsætter krigen.
På Hôtel Meurice, den nye kommandant i Paris, Dietrich von Choltitz,
modtager en ordre fra Berlin.
Forsvar byen for enhver pris, til sidste mand.
Det vil underminere strategiske steder, telefoncentraler,
senatet og Alexandre III-broen.
Alt er på plads, så Paris bliver en slagmark.
Eneste problem, de fleste af soldaterne er væk på Normandiets front.
- Tyskerne forsøger i sidste øjeblik at indsamle interimistiske enheder.
Og det var da vi indså det.
At blandt de 20.000 soldater, der var i Paris, meget få havde egentlig militær træning.
De var for det meste embedsmænd i uniform, men ikke soldater.
23. august, General Leclercs anden DB er 50 km fra Paris.
Intet kan stoppe det.
Så ved Von Choltitz at forsvare Paris er spild af tid.
Han forhandler endda en våbenhvile med modstanden.
I Berlin står vi uden information.
Så Hitler deler et telegram med dette berømte spørgsmål.
"Brænder Paris?"
- Det var ikke en destruktionsordre.
Von Choltitz arrangerede sandheden i sine erindringer efter krigen,
fordi han troede, at franskmændene ville Hør det.
Han havde ingen interesse i at informere Berlin at han havde forhandlet en våbenhvile med modstandsbevægelsen.
Det kunne overvejes som højforræderi.
- Han opførte sig mere som en soldat end i at nazistiske sagde, at det var slut
og at det var bedre at bevare, Paris og tropper end at gå i kamp, til slutningen,
hvilket alligevel var et nederlag.
Den 24. august omkring kl. 18.00 kom de første franske panserkøretøjer af general Leclerc ankommer til Paris,
foran rådhuset, allerede taget af modstandsbevægelsen.
Pludselig hørte vi ringe med kirkeklokkerne.
Den dag var radioen gået gennem hænderne af modstandsbevægelsen.
Og hvad så ? Taleren gentog og spurgte:
til herrer præsterne i Paris at venlige ring til deres kirker,
for hovedstadens befrielse.
Så det var rigtig varmt! Det foregik på det tidspunkt.
Så vi ventede lidt efter lidt alle kirkerne omkring, begynder at ringe.
Det var meget, meget bevægende.
Men dagen efter, den 25. august 1944, kampene raser.
De er særligt voldelige omkring tyske strategiske punkter.
Kommandanturen, Majestæten og Militærskolen.
Mere end 1000 franskmænd og 3200 tyskere vil lægge deres liv til der.
Den ene efter den anden, de tyske fæstninger vil falde.
Le Meurice er en af de første.
Det er her von Choltitz underskriver overgivelsen, præcis klokken 14.45.
- Så skulle han også skrive under på ordrer af overgivelse, der blev leveret
af tyske officerer ledsaget franske eller allierede soldater,
på de forskellige punkter af tysk modstand.
Paris er befriet.
Disse billeder af jubelscener gå verden rundt.
Samt de gamle faldne tyske herrer.
Næsten 13.000 af dem vil blive taget til fange.
Ombytning af roller for parisere.
Sikke et symbol.
Tyskeren, der paraderede Concorde til Champs-Élysées.
Denne sejrrige hær bliver en besejret hær og omvendt.
Gårsdagens tabere bliver dagens vindere.
Pariserne har ikke glemt besættelsen, mangel, razziaer og undertrykkelse.
Selv den tidligere beboer i en situation med nederlag er en lettelse,
hvilket nogle gange tilskynder til overløb.
Der er virkelig scener af soldater, hvem vil blive fornærmet,
som vil blive lidt forulempet, til hvem vi vil sende fornærmelser og spyt.
Der er virkelig en vold, som selvom det er målt,
som er verbalt og fysisk, men hvad er vold,
Jeg vil sige en løsladelsesvold.
Det er i virkeligheden civilbefolkningen.
Og vi ser ofte, de er ikke mænd,
men de er kvinder eller børn som til sidst tager hævn.
Selvom det er målt, men tag hævn for denne besættelse eller af denne vinder, der nu er besejret
og hvem er forsvarsløs.
For disse soldater er krigen nu forbi.
Fra beboere bliver de fanger.
En ny status malet på deres uniformer, PG for krigsfanger.
De 800.000 tyske krigsfanger vil blive rekvireret for at rydde strandene,
arbejde i nordens miner.
Den sidste af dem vender tilbage i 1948.
Gertrud ankom i god behold til Tyskland.
Hun vendte tilbage til sin hjemegn, gift og havde tre børn.
Hun bor nu på et plejehjem i det nordlige Tyskland.
Klaus, den første times soldat, tilbragte fire år i fangenskab i USA.
Tilbage i 1948, efter otte års fravær. Han bor nu i Berlin.
Menig Giesbert er vendt tilbage til Tyskland.
Han åbnede en hvidevarebutik i Cloppenburg. Musik forblev hans passion.
Siden hendes død i 2014 har hendes datter skattet disse souvenirbilleder af Paris.
Betjenten Hans Lorenz fandt sin søn.
Indtil hans død i 1966, han fortsatte med at organisere kulturelle begivenheder,
såsom vinfestivalen i Tyskland.
Hvad angår Daniel Rouxel, Boches barn,
han vil møde sin tyske familie som 12-årig.
I 2009, efter mange års administrative besvær, han opnåede dobbelt tysk statsborgerskab.
Han hedder nu Daniel Rouxel Hamon.
I Paris husker ingen spor besættelsens mørke år.
Tyskernes fascination for lysets by forblev intakt.