Орел на Райха, знаме със свастика и гъша стъпка.
Добре сме в 1940 г.
Тези изображения са заснети във Франция, в Париж, от войници на германската армия, Вермахта.
През годините на войната той беше у дома си тук.
Повече от 100 000 войници, офицери, генерали.
Минаха мъже, но и жени от Града на светлината.
Париж беше най-голямата мечта за всички.
- Париж, това бяха най-хубавите години.
Парфюми, добра храна.
И всички тези паметници за посещение.
Далеч от бойните полета,
новите лордове, направени от Париж, едно Елдорадо.
Всичко се мисли за тях.
- Окупаторът знаеше как да подбира местата най-хубавото и приятното.
Те няма да се настанят в зловещ апартамент. Ясно е.
В луксозните квартали, втора Германия.
Фоайе, кафене, кино. Или 100% немската оферта, запазена за войници.
- Трябваше да могат да живеят като германци. Беше много важно.
Войниците се наслаждават тук безпрепятствено.
През нощта кабарета, театри, ресторанти, но също така На тяхно разположение са френски проститутки.
- Това ми позволи да се наслаждавам на нещата които нямах вкъщи.
Публичните домове, например.
За парижани германската окупация води до недостиг.
Билети за дажби, но и набези и жестоки репресии.
- Ако не се лъжа, усетихме ръката на окупацията.
И ако всички им се противопоставят, французи и германци понякога ще се приближи.
От враждебност някои ще преминат към любов.
И истории като тези на Маргьорит и Ото дори ще раждат деца.
- Баща ми обичаше майка ми много искрено и майка ми винаги е обичала баща ми,
тя беше ядосана за това.
Парижките приключения на тези войници, те са тези, които им казват.
Първи Клаус, войник от Луфтвафе, военновъздушните сили.
И Гертруд, телефонен оператор.
И тогава децата на войници, които чуха техните истории и архивирани снимки и документи.
Днес Питър Лоренц, син на офицер, старши офицер и Маргарет Витекс,
дъщеря на обикновен войник, са пазители на паметта на своя баща.
- Той беше очарован от живота на този мегаполис.
Но има и хиляди дневници, безброй албуми със снимки,
без да забравя милионите изпратени писма през годините на войната на семейства.
Толкова много уникални истории, препоръки през тези 4 години, когато Париж беше немски.
Кои бяха тези войници и офицери?
Как са живели всеки ден в най-красивия град на света?
И какви са били реалните отношения между новите лордове и победените парижани?
За първи път окупацията на Париж казано през другия край на телескопа,
на страната на немските войници.
Париж, окупацията, преживяна от германците
14 юни 1940 г.
В Париж времето обещава да бъде великолепно.
Но столицата е мъртъв град.
Улиците, терасите на кафенетата а сградите са празни.
От 1,8 милиона парижани, повече от 1 милион избягаха.
И има защо, най-лошият им кошмар е в процес на създаване да стане реалност.
Вермахтът, германската армия походи към столицата.
Хитлер победи Франция.
Благодарение на блицкриг, блицкриг.
Само за 5 седмици ожесточена битка.
Броят на 80 000 мъртви войници.
На няколко километра от Париж, победоносните войски спират окончателно.
Редник Вернер, 18 г. спомня си родом от Долна Саксония.
- Преди да влезете в града, трябваше че почистваме превозните си средства и униформите си.
Трябваше да се представим като добре поддържани войници.
Трябваше да направим добро впечатление.
От север е, Porte de Clignancourt и Порт дьо ла Вилет,
че първите единици пристигат.
- Пристигат първите единици в Париж около 6 часа сутринта.
Това са мотоциклетни единици.
Отправят се към Place de la Concorde.
Освен това ще се превърне в централна локация за германското висше командване.
Немците не срещат никакви съпротива в Париж.
Париж, градът на светлината току-що падна в ръцете на Райха.
Добър улов и златна точка на успешна кампания.
Тогава редник Клаус е на 19 години
и мери късмета си.
- Бях щастлив да бъда в Париж, това е най-доброто, което можеше да ми се случи.
Аз съм от Берлин, познавам големите градове. Но Париж все пак е класа по-горе.
Тук можех да живея, без да рискувам живота си.
Тук вече не бях в смъртна опасност.
Следваща стъпка за войските на Вермахта установяват свои военни щабове.
В град, пуст с две трети на обитателите му, условията са идеални.
Големите хотели са празни. И повечето апартаменти също.
За да избегнете битки, Париж е обявен за отворен град,
от френските власти.
Това означава, че тя трябва да се огъне спрямо изискванията на победителите.
Така че германците имат карт бланш.
- Най-добрият пътеводител беше ръководството на Michelin, който е преведен и на немски.
Пътеводител Мишлен, червеният пътеводител, 1939 г.
Кои са най-добрите места? Най-добрите хотели?
Така че окупаторът е могъл да избира местата най-хубавото и приятното.
И най-емблематичният за Париж.
Това са символи, разбира се.
Те няма да се настанят в зловещ апартамент, ясно е.
И тези реквизирани хотели всички са много престижни.
Започвайки с Meurice, rue de Rivoli, Щабът на генерал Шамбург.
Новият господар на Париж.
Риц, площад Вандом, най-престижният дворец в града
е запазено за висши сановници посещение на Париж.
маршал Херман Гьоринг, командващ военновъздушните сили,
имаше резервиран апартамент за годината.
Ляв бряг, хотел Лютеция. Най-модерният от всички парижки дворци.
Става седалище на Абвера, германските тайни служби.
И най-важният от всички Majestic.
В този хотел се помещава MBF, с други думи висше военно командване за цяла Франция.
Начело е генерал Ото фон Щюлпнагел.
- Всеки път е символ. Това е Триумфалната арка, не е нищо.
Avenue d'Iéna, всички тези имена които са победите на Наполеон.
И това също е отмъщение. Това е отмъщение!
И да гарантира максимална безопасност в тези свръхчувствителни места,
нацистки тайни служби вземете точните планове.
- Карти на кадастъра, които са свободно достъпни.
И тези планове винаги показват входните врати, изходната врата е в случай на атака.
Винаги има шанс за бягство.
И разбира се, местата за реквизиция са направени според тези възможности,
винаги в бягство.
Колкото по-важно място е заето, толкова повече има една, две или дори три изходни врати.
Полицаите няма да се оплакват на настаняването им.
Джордж V, Рафаел, Крилон, кралския Монсо
и други престижни адреси са запазени за тях.
Въпрос на комфорт, но не само.
- Всяка стая е оборудвана с телефон.
Не само, че можем да настаним всички, но имахме и инфраструктура.
Важното беше да има електричество и контрол на телефонни централи.
Тъй като хотелите разполагат само с легла.
Тогава имате нужда от бюра, лампи, пишещи машини.
Така че германците правят безкрайни списъци изисквания, които французите трябва да задоволят.
И така, как работи?
Вземете примера на Маджестик със своите луксозни апартаменти.
Първи етаж, стая 119 стана кабинета на лейт
за управление на разрешенията на войниците.
В съседство, бивша стая 118. Преобразува се в секретариат.
И 117 сега се използва за запис новопристигнали войници.
Няколко етажа по-нагоре, на четвъртия, бившият апартамент 464 стана офис на д-р. Майкъл.
Той отговаря за контрола на цялата икономика на Франция в германската зона.
Висши военни власти са поканени там.
Декорът е семпъл и спартански.
Портрет на Хитлер и това е.
Военната строгост задължава.
Всичко германците реквизираха 400 хотела в Париж.
Собствениците на тези хотели няма да се оплакват.
Обитателят плаща сметката си, но с френски пари.
От Франция зависи да плати цената на германската окупация.
400 милиона франка, или 160 милиона евро, всеки ден.
- Направиха банкова сметка върху които ще плати френската държава
400 милиона франка на ден.
Това е с пари от тази сметка че германците ще финансират окупацията.
Хотели, но и доставки към Райха.
Германия си плаща сметките, но с френски пари.
За техните нужди германците сложиха ръцете си върху апартаменти или дори цели сгради.
Тази на много престижната британска банка Лойдс от Лондон.
Което се превръща в Кредитен съюз на Райха.
И след това върху сгради и апартаменти Парижки евреи, избягали от нацистите.
И няма въпрос, разбира се, за плащане на наем.
Ако сте евреин, масон, англичанин, американец, нямате право да притежавате.
Има празни апартаменти, следователно има разграбвания.
Има реквизиции и има печати.
Има запечатани и тези апартаменти, те се наричаха апартаментите на евреите.
Известно е.
Мисля си за имения на Ротшилд, Например.
Имението на Ротшилд, на авеню Фош, става седалище на Sipo-SD,
известен като Гестапо и страховития СС, отряди за сигурност.
Това е въоръженото крило на нацистката партия, известен с безмилостната си жестокост,
спрямо враговете на Райха.
- Всеки път това място се връща.
Обръщаме мястото и му даваме нова цел.
Но за момента SS и Sipo-SD не го правят вземайте само техните марки, дискретно.
Истинската власт е в ръцете на Вермахта, германската армия, но само засега.
Към реквизираните хотели и сгради,
има и две болници Lariboisière и Pitié Salpêtrière.
Дентална клиника в 13ᵉ арондисман.
Там се намират и казармите, три от които са в центъра на града, Принц Ойген, Военно училище и дори Политехника.
Тук ще бъдат настанени войниците при много по-прости условия.
- И разбира се, някои квартали са привилегировани.
И се разглежда източната част на Париж кварталът на червените фенери, комунистическият квартал.
10ᵉ, 11ᵉ, 19ᵉ, 20ᵉ. Там има много малко немско присъствие.
Окупаторът налага полицейски час.
Никой по улиците на Париж от 23 часа.
И прозорците трябва да бъдат блокирани.
Германците искат изоставен град и се вижда от небето, невидим през нощта.
Портите на столицата са подкопани високо наблюдение.
Между танкове и блокади, всички трябва да покаже лапа
да влезе в Париж.
Французите, разбира се, но и войниците на Райха.
Сусам, Ausweis, пропуск, валидни от няколко часа до няколко месеца.
За да го получите, отидете до Kommandantur, Площад Опера.
- Commandantur е еквивалентът на френско кметство.
Урежда всички административни въпроси всеки ден.
И доставя всички необходими документи разрешение от немците.
Но също така функционира и като приемна точка, за немските войници.
Те намират всичко, което търсят, в командването.
И наистина да се уверя, че Париж стана немски,
главния кръстопът на столицата вижте как тези панели процъфтяват
за насочване на войски към стратегически места.
Болници, казарми и разбира се командни центрове.
През лятото на 1940 г. Париж е преобразен в немски град.
- И ето парада, който увенчава този час на слава.
Първата демонстрация на сила на новите лордове, парад на победата,
в подножието на Триумфалната арка.
10 000 войници, които стъпват, на безлюдна алея.
- Германските части правят първия си парад на победата.
Не на Шанз-Елизе, както често се казва,
но на Avenue Foch.
Виждате го на снимките.
Триумфалната арка е малко наклонена.
Ако искаш моето мнение, беше опит за да не обидя много французите.
Въпреки това, за тези мъже, това е велик момент на сила.
Млад австрийски войник си спомня.
„Чувствахме се като господари на света, докато прекосяват Париж.
Мисля, че беше нормално чувство за войник.
Бяхме горди, че победихме французите толкова бързо."
Но най-доброто предстои.
Предаването на потомствения враг, 10 дни по-късно.
- Паметникът на галската арогантност е покрит със знамето на Райха.
Хитлер се движи лично.
Той изисква капитулацията на французите да се осъществи като този на германците 22 години по-рано, през 1918 г.
Първо мястото, поляната на Ротонда, близо до Компиен, на 50 км северно от Париж.
И след това този вагон, специално изваден от музей.
На същата тази маса е френският и германците са подписали примирието,
от 11 ноември 1918 г.
Фюрерът триумфира няколко дни по-късно с изненадващо посещение в Париж в 6 сутринта.
Единственото му пътуване до този град, който го очарова още от младостта си.
- Беше на Айфеловата кула, на Трокадеро.
Където направихме известната му снимка.
След това отиде на опера.
Има дори портиер, който има ключовете и кой може да посети тази делегация.
По време на това посещение Хитлер отбелязва, че е имало промени от плановете
който е изучавал в младостта си.
Тези планове на Операта, той ги знаеше почти наизуст.
И наистина, портиерът му потвърждава че работата е свършена.
Можете да видите колко беше очарован, от този град.
По-късно Хитлер ще повери на своя архитект, Алберт Шпеер.
„Това беше мечтата на живота ми за да може да посети Париж.
Често се чудех дали да разруши Париж.
Но когато сме възстановени новият Берлин.
Париж ще бъде само нейната сянка.
Така че защо да го унищожи?"
Това очарование за Града на светлината, Хитлер го споделя с Йозеф Гьобелс,
министър на нацистката пропаганда.
За Гьобелс. Париж ще бъде градът-витрина на Райха.
Мястото, където животът е добър, при условие че си германец.
- В очите на Гьобелс Париж трябваше да удържи специално място в рамките на Райха.
Той много бързо разбра, че е необходимо да се запази атмосферата и уникалния характер на този град.
Установете типично немски ред в Париж.
Направете Париж втори Берлин.
Това не беше в интерес на германците.
Париж, градът-витрина, трябваше да бъде атракция за войниците.
Където биха могли да имат приключения.
Париж ще бъде градът за почивка на воина.
Където може да забрави мъките бойни полета.
И ако германците спечелят войната.
Ще успеят ли да спечелят сърцата на парижани?
В края на лятото на 1940 г. с подписано примирие,
войната наистина свърши, поне във Франция.
Войските на Вермахта сега стават окупационни войски.
Малко по малко ежедневието си идва на мястото.
- Първо са постоянните работници, които работят в различни администрации.
Те са между 20 и 25 000 и не се променят много често.
В Париж няма нужда от бойни части, но все още има контингент от войници
които могат да бъдат мобилизирани в случай на беда.
След това има индустрия в периферията,
която разработва оръжия за германците.
Особено танкове.
И трябват войници, за да ги опитат.
Но не са само мъжете в немската армия.
Млади жени помощници на Вермахта пристигат като подкрепление.
Те съставляват по-малко от 10% от работната сила, но допринасят за военните усилия,
чрез заемане на позиции и освобождаване по този начин мъжете, които се присъединяват към фронта.
Те са предимно секретари или оператори, в трансмисии.
Французите веднага им намират прякор, Сивите мишки.
И ако се обвърже, не е задължително по идеологически причини.
- Униформата беше много класна. Той беше шивач.
Шивач беше нещо много елегантен за времето си.
Така че армията предложи шивач на тези жени, които тя никога не би могла да си позволи.
Повечето от тях идваха от къщи доста скромен и установи, че тази униформа
беше нещо много специално.
Войната също им позволява да избягат от ролите домакиня, наложена от нацистката идеология.
Като бонус тя открива новата империя на Хитлер с неговото бижу Париж.
- Когато ги разпределиха в Германия или в Австрия бяха малко разочаровани,
защото искаше да отиде в чужбина.
Сред любимите дестинации, имаше разбира се Франция и особено Париж.
Беше номер едно, Париж.
Град на модата и град на любовта.
Сред тях е Гертруд, от а малко селце в северна Германия.
Тя е една от тези късметлийки които са назначени в Париж.
Тогава тя беше на 20 години.
- Нямах конкретна идея за това, което ме очакваше в Париж.
Просто се радвах, че не свърших в немски оръжеен завод.
Бях назначен в транспортното командване на север.
Гертруда пристига през 1940 г. с група от 30 момичета.
Те са отседнали в хотел близо до Мадлен.
В Париж всичко е ново за нея.
- Бяхме в мегаполис.
Повечето от нас не знаеха не големите градове.
Чувствахме се чужди, малко изгубени.
Наистина трябваше да си влезеш в главата че сега сме във Франция, а не в Германия.
В началото не ни позволяваха да излизаме сам от нашия хотел.
Бяхме откарани до работата си.
Бяхме малко уплашени.
Не знаехме как се справят французите реагират на нашето присъствие.
Как ще реагират французите?
Това е грижата на персонала.
Няма въпрос за освобождаване на войниците в дивата природа.
За първия си месец престой, редник Клаус е изпратен в парижки казарми.
- Първо трябваше да се установим в нашата казарма, във военното училище.
Намиране на белезите ни, почистване на униформите ни.
Знаете ли, ежедневието на войника е винаги организирани до минута.
Ние винаги намираме неща за вас. Никога не скучаем.
Но не ни позволиха да излезем веднага.
И заповедите идват от самия фюрер, от 18 юни 40 г.
Войникът трябва да бъде пример за дух Германските военни, по отношение на праведността,
весел, мъжествен, във всички ситуации.
С други думи, Хитлер нарежда на всеки войник да дръжте се коректно с парижани.
Целта да превърне врага в съюзник.
През 1940 г. френското население се чувства изоставено от собственото си правителство.
От германска страна разбрахме че отчаянието и гнева на французите
срещу държавата им беше възможност да се изправят при добра светлина.
На най-високо ниво сключваме споразумение през октомври 1940 г.
Когато Хитлер среща маршал Петен, в Монтоар.
С това ръкостискане старият боец от Вердюн официално обещава,
сътрудничеството на правителството на Виши до следващия господар на Европа.
Сега остава да спечелим сърцата на парижани.
Тогава започва истинска операция по съблазняване.
Войниците се появяват всеки ден на Шанз Елизе.
Безупречно излъскани ботуши и в перфектен ред.
И тогава този много силен символичен жест.
Те идват да медитират на гробницата на Неизвестен войник, под Триумфалната арка.
Много изчислена почит.
- Германците имаха репутация да бъдат варвари, особено във Франция.
И тогава пристигат варварите.
Но откриваме, че той не изглеждаше така на варварите
и че не са се държали така.
Оказа се, че не ядат нито малките деца.
Нещо, в което не бяхме толкова сигурни в началото.
Имаха аурата на победители.
Те очароваха всички, без изключение. Дори мъжете.
Можем да разберем, че пристигането на тези войници, с техните добре ушити униформи,
техните кожени ботуши на техния мотоциклет беше истинска сензация.
На стълбите на Парижката опера и в обществените градини,
военни оркестри се опитват да съблазнят парижаните
и столовете на народната кухня социалисти раздават храна
безплатно за нуждаещите се.
- Има анекдоти, които разказват отколкото малки френски момчета
който играе война всички искаха да бъдат германски войници.
Защото те бяха победителите.
Пропагандата си свърши работата.
И така, от 40 юли г. парижани се завръщат от изгнанието си.
Сред тях Жан-Клод, 19-годишен парижанин.
Той открива своя град и новите господари.
- Върнахме се в Париж и все още виждам плакати, на които
видяхме голям усмихнат войник с дете на раменете.
И там беше написано Изоставено население, вярвайте на немските войници.
Беше ми направило впечатление. Гледахме го с известно недоверие.
Не бяхме сигурни дали искаш. Не знаехме изобщо и нищо конкретно.
Но всъщност се върнахме, всичко беше спокойно.
Най-лошите страхове са разсеяни и от двете страни.
За немските войници 40-те години ще бъде това на всички удоволствия.
И Клаус, берлинският войник, най-накрая го направи първото си отпуск.
- Това е Париж.
Ето, това съм аз, на първия етаж на Айфеловата кула.
Качихме се до първия етаж, защото асансьорите не работеха
и вече беше много високо.
Пантеон, Нотр Дам Дам.
Спомените на Клаус са внимателно подредени в предлаган луксозен албум
от армията на Райха.
Кожени корици, шлем със свастика и този надпис на немски.
— Военната ми служба.
Тези малки дневници за пътуване, те ще бъдат хиляди, за да ги направи внимателно.
Оборудван с камера и камери, Немски войници се качват
за обиколки с екскурзовод, надлежно контролирани от висшето командване.
Пред Свещеното сърце, Нотр Дам, Операта, Лувъра, Инвалидите,
без да забравяме Трокадеро и Айфеловата кула.
Те се представят в Града на светлината, която сега им принадлежи.
Тези обиколки с екскурзовод приключват силно символично.
В Огледалната зала на двореца Версай, същото, където и прословутият договор за Германия
е подписан през 1919 г.
Отмъщението е перфектно.
- Аз от своя страна не го наричам туризъм. То омаловажава професията.
Можем ясно да видим, че германските войници се поставят на сцената като победителите и новите господари.
И това искаха Хитлер и Гьобелс.
Войниците трябваше да правят снимки за да свидетелстват за тяхната славна победа
и изпратете тези снимки у дома, за да обясните на техните семейства заслугите от тази война.
В албума на този войник, снимките и коментарите са недвусмислени.
„Ето ви, новите господари“
той коментира тази направена снимка пред двореца Версай.
И тази снимка на статуята на Луи XIV обезглавен вдъхновява друг коментар.
„Франция без глава“.
- Има ирония, разбира се, но преди всичко тази идея, че те са новите лица.
Или този друг албум на офицер с тази снимка, направена на покрива на Триумфалната арка.
Ботушът на перилата, позата на новия господар на Париж
се изучава внимателно.
В окупираните страни фотографията беше забранена на цивилното население
и в същото време войниците трябваше навик да конфискува всички камери.
Така че цивилните не са останали.
Само немците имаха право да правите снимки
и те се възползваха от това.
Но за тези млади германци, истинското любопитство е другаде.
Кои са тези парижани?
- Това беше нов свят за мен, но не можех да говоря с французите,
защото не говорех техния език.
Затова мълчах.
Французите също запазиха мълчание, защото не говореха и дума немски.
Младата операторка Гертруд пробва късмета си с малкото си думи на френски, научени в училище.
Започва се с чистачката и камериерките на неговия хотел.
- Винаги съм полагал усилия да говоря с тях.
Те бяха по-сдържани от всичко друго.
Те имаха своята национална гордост.
- Как искаше да ме харесат парижани? Бяхме ги победили.
Французите се примириха със съдбата си.
И аз приех моето. Ние живеехме на този принцип, така.
Всички от наша страна.
- Опитахме се да се направим, че не ги виждаме.
На улицата няколко пъти ни се случи да пресичат немски отряди,
които са преминали от една точка в друга.
И когато ги видяхме да идват, привидно, отивахме на една витрина.
И погледнете вътре в тези прозорци, това ще рече обръщане на гръб към тях.
На излизане от хотела си Гертруда открийте различна вселена,
друг манталитет, друг начин на живот.
- Французите са малко повърхностни. Те не приемат живота на сериозно
за разлика от немците.
За германците са французите повърхностен, далечен, неучтив
а парижаните са въплъщение на дявола.
В писмо до жена си, Редник Ернст се обижда от поведението им.
"Няма да повярваш на очите си, виждайки проклетия грим,
чиито жени цапат лицата им.
Ако жена ми направи това, Ще си стегна багажа и ще си тръгна веднага.
Невероятно е!
Много често ми се налага да мисля за нещо друго, иначе ме хваща силно гадене.
Нейните яркочервени устни, тези боядисани в жълто лица, тези вежди, подчертани в черно
и нейните ослепителни лакове за нокти.
Зад това крещящо крие голяма глупост.
За германците това е културен шок.
Парижаните са толкова различни от идеала Германската женственост, защитавана от пропагандата на Райха.
Загрижен за поведението на войските, Вермахтът дори ще посвети цяла глава
на френските жени в официалното ръководство, Париж, видян от германците.
„Парижанката е флиртуваща. Но дори и да има естествена склонност
да играе на нейните женски активи, тя има много силно чувство за семейство
и голяма любов към децата си.
- Искахме да избегнем недоразуменията, като обяснихме на войниците, че във Франция има други нрави.
Французойката не е проститутка или лесно момиче.
Просто защото изглежда така каква би била проститутката в Германия.
Но някои войници си опитват късмета.
- Значи имаше и такива, които търсеха контакт разбира се!
Беше по време на дългата им разходка, госпожице.
Казаха го, за да се опитат да се свържат. Понякога работеше.
Персоналът обаче гледа смътно всеки контакт между неговите войски и парижаните.
Има дори много строги инструкции дадени на войници.
„Избягвайте контакт с цивилното население.
Забранено е да се водят французойки в служебна кола
или ги дръжте за ръка."
- Войникът, който се свързва твърде тясно с цивилното население,
ще забрави ролята си на войник. И това е голям проблем за армията.
- Париж имаше прозвището на града без очи.
Германците погледнаха французите които ги игнорираха.
Но е неиздържан за дълго време.
Разделени от война, разделени от език, разделени по култура.
Как новите господари и победените ще живеят ли заедно в този Райх
от 1000 години, обещани от Хитлер?
Но Париж има много предимства, на които нашествениците ще се поддадат.
В края на лятото на 1940 г. немските войници превземат владение на сърцето на Париж.
И тераси на кафенета.
Но не само.
Инвестират и магазините.
Париж в началото на окупацията, е истинска пещера на Али Баба.
- Германците имаха купуване.
Искаше да купи неща, които не можеха да намерят не у дома, малко като туристи.
Купуваха всичко, което можеха.
Французите казаха, че можем дори да им продам баска от 1870г
и пак купиха.
- От момента, в който вече не сме във война, но в заето положение.
Търговските взаимоотношения, които се установяват, са абсолютно класически.
Ако войник откаже да плати, това е кражба. Жестоко наказан от германския военен трибунал.
За първи път в живота си, войниците имат средства.
Заплата от 90 райхсмарки, това е еквивалентът на минималната работна заплата днес.
Освен че с нов изгоден обменен курс на обитателя, неговата покупателна способност
се умножава по четири.
И това са само джобни пари, защото войниците са нахранени,
настанени за сметка на Франция.
След това открива радостта от пазаруването.
- Купувах парфюм, казваше се, Вечер в Париж.
Всички войници купуваха това тогава, беше синя бутилка със звезди.
Честно казано дори не си спомням ако се чувстваше добре.
Но бутилката беше много красива.
– Нямаше нито един войник който не е имал поне веднъж
изпрати копринени чорапи в писмо, на приятелката си.
Това беше големият лукс.
- Беше абсолютно необходимо че откриваме универсалните магазини.
- На три четвърти и Galeries Lafayette.
Беше истинско приключение за нас.
Не знаехме такива големи магазини.
Бяхме свикнали с малките бакалници на село.
Бяхме много щастливи да намерим екзотични плодове,
дошли от далечни страни.
Банани, никога не ги бяхме яли.
И за офицери с двойна заплата, дори е по-добре.
При тези условия са разрешени някои екстри, от висок клас.
Такъв е случаят с този офицер, Ханс Лоренц.
В продължение на 4 години той ще има само една мания, разглези сина си Петър, обратно у дома.
- Имах най-красивите ски на света, прекрасен френски велосипед,
които не могат да бъдат намерени в Германия.
Той купи всичко това в Париж.
И баща ми също донесе луксозни парфюми
и страхотни вина от Бургундия и Бордо.
Той все още имаше класа, баща ми.
Беше като петел в Париж.
Но не става въпрос само за луксозни предмети, че немците са се прицелили.
Изненадващо, те купуват храна да го изпрати у дома.
В самото сърце на триумфиращия райх.
- Изпратиха дори половин прасета или пресни яйца,
индивидуално опаковани в подплатени кутии.
Войникът искаше да изпълни ролята си на мъж и на баща,
да помогне на своите, които трябваше да се оправят сами.
Да си далеч от дома, всичко какво биха могли да направят, за да допринесат за домакинството,
беше да изпратим възможно най-много продукти.
И това беше част в същото време на стратегията на Райха.
Още войници, изпратени от закупени артикули на ниски цени в окупирани страни,
толкова по-малък е бил недостигът в Германия.
- Франция е резерв за Германия.
Във война, която все още продължава и чийто окупатор още не вижда своя край, през 1940г.
Целта е да се използват всички ресурси на тази страна да продължи войната срещу Англия.
Пратките стават толкова много, че Reichspost, пощата на Райха, е претоварена.
Тя решава да ограничи теглото на пакетите на войник.
Новите лордове се предават до истинско служебно разграбване.
Две трети от френското земеделско производство и индустриални са запазени за обитателя.
Планирано е неравностойно разделение според условията на примирието.
Тогава парижаните знаят истински недостиг на храна,
но и гориво.
Поредното грабеж продължава по-дискретно.
Тази на произведения на изкуството, откраднати от великите Парижки еврейски колекционери.
Особено за Гьоринг и Хитлер, големи любители на изкуството.
- Гьоринг идваше повече от 20 пъти и той дойде да си помогне.
Така че има разграбване на еврейска собственост, Разбира се.
И разграбването, опразването на апартаментите, която е принадлежала на евреи, масони,
американци или англичани. И има сортиране на обекти.
И най-красивите парчета се оставят настрана. Така че наистина, това е грабеж!
Организирано и методично грабежи.
Между 1941 и 1944 г. тръгват 29 конвоя Париж за Райха.
Те представляват общо 138 вагона пълен с 4170 каси.
Най-голямото разграбване на произведения на изкуството през цялото време.
Немците още не го знаят, но сладостта на парижката окупация
скоро ще свърши.
22 юни 1941 г.
На 4000 км от Париж, войските на Вермахта нахлуват в Съветския съюз.
Хитлер стартира операция Барбароса.
Европа отново гори на изток.
Повратна точка за войната, но и за Париж.
Това е началото на въоръжената съпротива.
На метростанция Barbès в 18ᵉ,
Алфонс Мозер, военен кадет от Кригсмарине,
е застрелян от Пиер-Жорж.
По-известен с псевдонима си Боец. Полковник Фабиан.
- Към края на 1940 г. населението се събужда от шока на поражението.
Студенти и гимназисти протестират срещу окупацията на Шанз Елизе,
в деня на примирието през 1918 г.
Те са арестувани по време на операция съвместно между французи и германци.
Това са първите признаци, които показват общественото мнение се променя.
Тази мирна демонстрация на студенти предизвиква жестоки репресии.
Демонстрация или атака?
Всяко антигерманско действие подлежи на смъртно наказание.
Присъда, произнесена по време на куклен процес.
Ами ако виновниците не бъдат открити?
Вермахтът прилага безпощадни мерки продиктуван от Берлин.
- От момента на членство от Вермахта е убит.
И още повече, ако е така от по-висок ранг.
Установява се квота.
100 заложници за убит германец.
И окупаторът обявява присъдите си, на плакати, отпечатани на двата езика.
Смъртни присъди всеки път.
Целта е проста, да цари терор.
- Винаги ни беше страх, когато пристигнахме в метростанцията сутринта,
нека има червен плакат, които посочваха имената на хората
че германците са стреляли.
Ясно си спомням, че прочетох плаката който обяви екзекуцията на Естиен д'Орв.
Младият капитан на френския флот е един от 100-те екзекутирани заложници,
след нападението на Барбес.
- Беше и малко страшно.
Усетихме ръката на окупацията.
Това означаваше, че хората, които са се борили срещу окупаторите.
Вермахтът кара войниците да вярват в това зад всеки човек
и особено зад всяка красива жена, крие враг на Райха.
Но как да вървим срещу човешката природа?
И да осуети цяла армия от сексуални контакти?
- Мога да ви кажа, че орда от млади мъже с запалени хормони,
Това е динамит.
Много е опасно. Трябва да поберете всичко.
Решението на запазените публични домове на членовете на Вермахта.
Инициатива, насърчавана от Адолф Хитлер.
- Ако се очаква войникът да даде живота си без резерви.
Той също трябва да има свободата да обича без резерви.
След това са реквизирани десетки публични домове.
Мениджърите и проститутките са французойки.
Еврейските жени са забранени.
Публични домове за обикновени войници са в популярни квартали.
Удоволствие, немислимо в Райха.
- Какво беше забранено в Германия, е разрешен във Франция.
Не знам дали това е свобода, но ми позволи да се наслаждавам на нещата
които нямах вкъщи.
Като публичните домове например.
В писмо до жена си, Редник Гюнтер разказва операцията
публични домове и е доста предпазлив.
„Скъпи, не отидох.
Трябва да се каже, че тези хора наистина не ми харесват.
Статистиката казва, че една курва е страхотна средно по 100 прохода на ден.
Рекордът е 187, представете си в какво състояние трябва да са.
Здравей шоу!
И тогава има запазени публични домове на офицери.
Като Chabanais, на един хвърлей от Кралския дворец, институция, която вече е била легендарна по време на Belle Époque.
Или много известното и много модерно One Two Two, разположен на улица Прованс.
Публични домове от висок клас с луксозен интериор,
ориенталски бани и мебели което оставя място за всякакви фантазии.
Жените чакат клиенти в будоарите със серен декор.
Облечен или не. Подбрани са ръчно.
Германците са обсебени от хигиената.
Истинският враг на Вермахта? Венерически болести.
- Париж има репутацията на град на удоволствията.
Прав или не ! Може би съвсем правилно.
И мръсна градска репутация и понятието санитарен не е едно и също.
Защото германците откриват, че французите не мийте всеки ден.
Така че тази идея за опасната жена, на продажната жена и на венерическата болест.
Сифилисът не е лечимо заболяване по това време.
Така че публичните домове като Chabanais са оборудвани с гинекологичен кабинет,
където момичетата се контролират два пъти седмично.
Но това не е всичко.
Войниците също преминават проверки и превантивни лечения.
В разпределените списъци се появяват отляво адреси на публични домове
а вдясно тези на аптеките на дезинфекция.
Войниците трябва да отидат там преди и след всеки доклад.
И в такава атмосфера, нещата се объркват лесно.
Недоволен войник и това е експедицията наказател в публичен дом.
- Трябваше да им покажем кои са лордовете. Не можехме да оставим това да мине.
Влязохме в бардака. Дръпнахме по малко във всички посоки
и се качихме да видим п***а.
Съблякохме я, изхвърлихме нещата й през прозореца и я биха.
Хората просто ни гледаха как го правим.
Това беше нашето отмъщение.
Бяхме на върха на силите си.
Някои войници създават царство на терор.
Австрийският войник Хайнц си спомня.
- Ако в крайна сметка ни намразят, ние сме виновни.
Бяхме арогантни.
И по време на обходите сме проверявали ако хората спазваха вечерния час
и ако завесите са били правилно дръпнати.
И когато видяхме светлина, офицерите стреляха в прозорците.
Това е заради тези неща че хората наистина ни намразиха.
Проблем, който персоналът трябва да избягва неговите пропуски на всяка цена.
В сърцето на Париж окупаторът е преустроил Германия в най-престижните квартали.
Има две немски книжарници, rue de Rivoli и на Шанз Елизе.
Бяха реквизирани три киносалона, две на Шанз-Елизе и Рекс,
с огромна зала с 2000 места.
В менюто немски филми, романтични детски песнички, но и чисто и просто пропаганда.
- Беше необходимо да се възстанови част на Германия за нейните войници,
дай им убежище на мира.
Голямото предизвикателство беше да ги окупираме и ги съдържат.
Например, те трябваше да могат празнувайте Коледа по немски начин.
Трябваше да им позволим да живеят, малко като на село.
Беше много важно.
Освен това в Париж има няколко жилища за войници.
Най-важните са на Place de Clichy, в Сен Мишел и на Шанз Елизе.
Под портрета на фюрера, сервират типична немска храна.
Супа от моркови, пържена риба придружен от сурови зеленчуци и картофи.
Всичко в типична немска атмосфера.
- Можем да се забавляваме да се срещаме и малко немски също,
т.е. коронното кафе, мястото, където можете да изпиете кафе
и дори да ядат торта, да четат немски вестници, немски книжарници.
И всичко е много добре обмислено.
По тези места все още имаше какво да се яде.
В парижките бирарии, не остана много.
Картата беше намалена, докато беше там, имаше избор.
И до луксозния дом на летците на булевард дьо Курсел,
има дори баварска пивоварна вярно реконструиран.
Нещо, което да ги накара да забравят носталгията по дома.
В писмата на редник Кърт до неговата булка Дорит, четем:
„Кафето и сладкишите са наистина добри и вечерята не беше лоша.
След това изпуснахме парата, играейки пинг-понг.
И когато видях малката френска сервитьорка, Мислех, че си ти, мое малко сърце.
Чувствах се много сам. Толкова бих искал да бъда с теб.
И тогава има войнишко кафене Мадлен, близо до известната църква.
Най-луксозните, най-популярните също.
Мениджър по отдих на Вермахта е Хайнц Лоренц,
офицерът, който изпрати най-новите мотори на сина си в Германия.
В своите мемоари, тя описва атмосферата на тези места.
- Кафенето беше щурмувано, беше страшно.
Всичко, което искаше, беше да яде торта и забравете войната за малко.
Войниците бяха обсебени от сладкото.
Това, което сервирахме, със сигурност не беше висока гастрономия.
Некачествено брашно, малко мляко и много захар.
Основното беше украсата и усмивките на сервитьорките.
В рамките на един уикенд, продадохме 22 000 от тези торти.
Неуморен, полицай Лоренц се бори да предлагат всякакви разсейвания на войниците.
– Организираше спортни състезания.
Истинска малка олимпиада.
Състезания по лека атлетика, състезания по бягане, висок скок.
Накратко, имаше всички дисциплини.
- Спортувах много, особено плуване.
За нас беше запазен басейн, където ходех много често.
Използвах възможността да премина моят сертификат за първа помощ.
И след това футболът, националният спорт в Германия.
Вермахтът организира шампионат.
Военновъздушните сили на Луфтвафе срещу танковата дивизия, бронетанковата дивизия.
И всеки път, на Парк де Пренс, винаги печелят германците.
Ханс Лоренц дори ще привлече артисти сред тях войници за състезания по рисуване и рисуване.
Смешни художници в униформи тогава тръгвайте поставят статива си,
в най-живописните кътчета на Париж, като Монмартър.
Резултатът понякога е изненадващ.
Като тези малки рисунки от редник Шмиц, които разиграват неговите фантазии.
Не съм сигурен, че фюрерът би одобрил.
- Искаше да занимава войниците.
Позволете им да преживеят необикновени неща.
И затова се организирахме тези състезания по рисуване.
И сред войниците имаше истински артист.
И на баща му не му липсва въображение.
Той дори ще ремонтира стара баржа, да предложи на войниците круизи по Сена.
Всеки ден 200 от тях се качват, на туристическия II,
разбира се разпознаваем, към своето знаме със свастика.
Единствената разрешена гражданска лодка да пътувам по Сена.
В програмата, нека се надуем, романтични балади и красиви спътници.
Популяризират се разходки с лодка в немски пътеводители, публикувани в Париж.
Най-известният от тях е Дойче Веглейтер.
Особено немският Pariscope предназначени за войски.
Карта на метрото, Парижка културна програма, Програма на Вермахта.
Всичко е направено така, че немският войник намерени там във голямата метрополия.
- Това ръководство също става много важно за парижки търговци.
Защото там могат да пускат реклами.
Фото студиата предлагат изработка портрети у дома.
Институции като Лидо и други кабарета рекламират своите програми,
понякога и в цвят.
Кино, театър, изобщо културен живот се възстанови сравнително бързо.
И немците участват много активно в това също благодарение на този вид ръководство.
След няколко месеца Wegleiter става от 16 над 100 страници.
Парижки рекламисти се блъскат на вратата.
Реклами на немски, разбира се.
Моден салон, кожи, мебели, бебешки неща, а също и ресторанти.
В Монмартър, един от най-популярните квартали от окупатора,
най-известният ресторант се нарича Майка Катрин.
Намира се на Place du Tertre.
Всеки ден е пълен.
И с добра причина, собственикът на това малко парижко бистро, да адаптира менюто си към вкусовете на обитателя.
- Френски и немски кулинарни вкусове не са еднакви.
Например, германците не харесват нещо мекотело
и всякакви морски дарове.
Въпреки че е възхитителен за френските вкусове.
Така че това не се консумира и толкова по-добре за французите,
който може да яде нещо.
В менюто на майка Катрин, Страсбургски колбаси по шест франка.
Изненадващо, някои хранителни навици на окупатора ще се уреди,
във френската гастрономия.
- Настъргани моркови, може да изглежда странно, но това не е съществувало преди идването на окупатора.
Започнахме да ядем настъргани моркови в окупирана Франция, с окупатора.
Освен това продължаваме.
Но най-смелите войници ще го направят опитайте френска кухня,
пълна екзотика за тях.
Ето писмото от войник, който реши да го направи, на местни кулинарни приключения.
„Моя скъпа и нежна съпруга, бих искал да ти кажа нещо, което ще ви накара да се смеете много.
Представете си, че опитах за първи път охлюви и трябва да кажа, че беше добре.
Затворих очи, докато ядях първото.
Външният вид и вкусът донякъде наподобяват бъбреците.
Мога да го ям всеки ден.
- Париж беше градът на първите времена.
Една от жените беше казала че е открила горещия шоколад.
Никога преди не го е имала.
Те се научиха да пият шампанско, алкохол и дори абсент,
че някои пиеха в барове.
Офицерите и щабът, от своя страна, живеят като магнати.
Вижте това меню, сервирано на гала вечеря в Операта.
В менюто стриди, хапки à la reine, филе от морски език с Brillat-Savarin,
пилешка запеканка с гъби и картофи дофине.
И за финал, на лекота, норвежки омлет.
Докато парижкото население се брои тези билети за дажби,
големите маси, ценени от окупатора са пълни с недостижими продукти.
Като при Максим, най-престижният адрес на столицата,
Любимата столова на Херман Гьоринг.
Арно Брекер, любимият скулптор на фюрера, редовен на мястото, ще пиша по-късно.
„Максим беше празник за очите и небцето както никога не съм виждал,
нито преди, нито след окупацията.
1941 г.
Докато в Париж атмосферата беше празнична.
В Източна Европа нацистите започват да се събират еврейското население.
Това е началото на окончателното решение, изтребването на евреите в Европа.
Както в тези ужасяващи изображения, заснети в Латвия, от самите палачи.
Пристига организаторът на тези кланета в Париж през май 1942 г.
Това е Райнхард Хайдрих, лидер на СС, отряди за сигурност.
Хайдрих среща Рене Буске тук, вляво на снимката,
шеф на френската полиция.
Тя ще свърши мръсната работа.
- Французите си казват:
Ако правим нещата сами, запазваме известна автономия
и известен контрол над страната.
И тъй като правителството на Виши се съгласява с германците по същество.
Антиеврейски закони и преследвания.
Наистина няма проблем.
Първа мярка, постановлението от 7 юни 1942 г.
Той задължава парижките евреи да носи жълтата звезда.
Раздават се 83 000 звезди в парижките полицейски участъци,
три на човек.
Върх на цинизма, трябва да им плащат с билети за дажби.
Тази мярка дълбоко бележи парижани.
- И така, имам много ясен спомен, че съм виждал възрастен джентълмен, който имаше Ордена на почетния легион.
Адвокат, така че той имаше адвокатската си роба, Орденът на почетния легион и жълта звезда.
Да, това, трябва да кажа, че бях изненадан и трогнат.
Трогнат да видя тази расова сегрегация което не отговаряше на нищо.
Трябваше да се качи в последния вагон на метрото.
И си казах, че аз и другите, карахме с тях.
Ние също се качихме в тази кола.
Искахме да покажем... Това беше част от моята солидарност към тях!
Ако искаш.
Какво беше опасно, накрая, не знаехме.
Защото, ако някога трябваше да събираме евреите които бяха във вагон.
Хоп, събраха ни с тях.
Юли 42, нацистите обявяват, че искат да депортират 100 000 евреи от Франция.
Така че френските власти се съобразяват.
16 юли е прегледът на Vel d'Hiv.
13 152 жени, мъже и деца са арестувани, след това депортиран в лагерите на смъртта.
Само 3% от тях ще се върнат живи.
- Франция влиза по това време, като истински поддръжник,
в немската програма на окончателното решение.
Между 1942 и 1944 г. 50 000 парижки евреи ще бъдат разстреляни или депортирани в лагерите на смъртта.
Това са най-мрачните часове, които ще разберете градът на светлината по време на нацистката окупация.
Есента на 1942 г., 2 години, от които германците печелят сладостта на парижкия живот.
Гертруд, малкият оператор на Вермахта, сега има любимите си кътчета.
- В Люксембургските градини винаги съм намирал някой за чат.
Когато видяхме малките деца. Говорихме с майки,
наистина беше много приятно.
Тя тръгва на приключение по височините на Монмартър.
Заинтригуван от тези местни художници, тя хваща смелостта си с две ръце
и завържете разговор с един от тях.
- Говорих с един художник.
Исках да знам дали ще дойде да се издържа от професията си.
И в крайна сметка той ми направи рисунка на Свещено сърце, за мен.
Дори написа името ми.
Но тази идилия е измамна.
Парижката съпротива не спи.
16 септември 1942 г. се провежда първата атака пред дома за войници на Шанз Елизе.
Самоделната бомба, скрита на входа на метрото експлодира твърде рано.
След това тя пропуска войниците за няколко минути които трябваше да излязат от киното, точно в съседство.
Само 24 часа по-късно друга бомба избухва пред Grand Rex,
когато около 2000 войници излизат от занятие.
Този път остави 4 убити и 17 ранени.
Германският отговор, няколко десетки заложници застрелян като отмъщение.
Ханс Лоренц, който беше в тълпата, ще коментира тези събития в своите мемоари.
„Мисля, че целта на съпротивата не беше непременно да се убиват немски войници,
а по-скоро да разделят германците и французите.
Това успяха да направят”.
Този вид действие не остава без въздействие върху ежедневието на немските войници.
Вече нямат право да излизат сами и носенето на оръжие става задължително.
Бдителността вече е наред.
- Трябваше да внимаваме!
Особено в метрото.
Имаше опасни места.
Ако се приближим твърде близо до ръба на кея, имаше опасност да бъде бутнат на релсите.
Но ние не трябва да вярваме, че съпротивата травматизира войниците.
Германците са професионалисти.
Създават се тайните служби и Sipo-SD за изкореняване на политически опоненти.
От другата страна имате напр малък учител,
който реши да се съпротивлява и отпечатайте листовка.
И който се оказва напълно безпомощен в лицето на репресиите.
Така че в началото малките групи бойци от съпротивата които се формират имат много трудности.
Малко информация е достатъчна да свали цяла мрежа.
Париж винаги ще бъде Париж.
Не е съпротива което ще попречи на войниците да се забавляват.
Незабравимият Лидо, Мулен Руж, Folies Bergère, които се превземат всяка вечер.
Но по-характерно в очите на окупатора, Шехерезада,
Rue de Liège, в 9-ти район.
Тези гледки очароват редник Ленц който пише на жена си във Виена.
„Декорът на прегледа беше наслада за очите, както и сцени и художествен реквизит.
шеговити игри, песни и жени в различни костюми.
Ако все още може да се нарече така.
Едно от парчетата със сигурност беше за да ни харесат виенските валсове.
И пуснахме тази красива музика на красивия син Дунав.
Можете да си представите, че въпреки моя ентусиазъм за списанието,
от тези тонове малко ми прилоша сърцето.
Парижките нощи допускат войници да се възползва от това, което Райхът
смята го за изродено изкуство.
Суинг музиката на американския враг, строго забранено в Германия.
Войниците също обичат циганските оркестри и Джанго Райнхард.
В същото време Райхът депортира хиляди на роми в концентрационни лагери.
- Германците много си падат по тези предавания.
И понякога има истински битки между войниците и френската общественост,
за най-добрите места в залите.
Френски звезди като Морис Шевалие, Мистингет, Фернандел, Арлети и Саша Гитри
се появяват пред обитателя.
Така те стават любимци на германската общественост.
- В тази война, Париж не е военна цел.
Тук наистина имате изключителна ситуация и можете да предавате разрешения
дори по-приятно, отколкото у дома.
На хиляди километри от Париж, битката бушува.
Фронтът се нуждае от хора и Клаус, Берлинският войник,
се присъединява към Afrikakorps на Ромел в Тунис.
Но други войници идват, направо от бойните полета.
Париж е най-голямата награда, за техните жертви.
Един от тях се казва Giesbert Vite, този предавател във военновъздушните сили, на 22 години,
винаги е страдал от проблем с бъбреците.
Сериозно болен, Гиберт беше изпратен възстановява се в Париж.
След това той бяга за няколко седмици на бойното поле и той възнамерява да се възползва от това.
- При всяка нова мутация, първото нещо, което заинтересува баща ми,
това беше културната програма.
И дума не може да стои заключена в болницата.
С още двама другари, войници като него.
Гизберт изследва Париж.
Общата им мечта е да отидат на опера.
Но само офицерски униформи или фракове са разрешени.
И така, Giesbert и неговите приятели ще измислят план.
- А третият от бандата беше сервитьор в офицерската столова.
И така той взе назаем за вечерта фракове в съблекалнята.
Той намери правилния размер, така че тримата ги сложиха
и направиха стената.
Така минаха няколко добри вечери.
Баща ми каза по-късно, Не знам какво щеше да направи с нас,
ако ни хванат.
Но те са го правили много пъти.
Операта, Opéra Comique, Salle Pleyel.
Навсякъде квоти от места са запазени за войските.
И командирът на Париж, разбира се, има своята кутия.
- В съблекалните имаше редове на немски офицерски шапки.
Бях напълно изумен, като си казах, че ще дойде виж това шоу,
не беше шоу на голи танцьорки, но наистина беше интелектуален спектакъл.
Има толкова немци, които говорят добре френски и които се интересуват от живота
Френски интелектуалец, предполагам.
Но и германците искат да покажат на парижани че те са велика нация на културата.
Внасяме най-доброто от Райха.
Берлинската филхармония под дириг от Херберт фон Караян.
Провежда се в Théâtre de Chaillot, реквизирани три вечери в седмицата,
за осигуряване на немско програмиране.
По-скромно участва и Гертруд обединяване на хората.
С протестантския хор на Вермахта.
През 42 г. по повод Коледните празници.
Тя пее Passion на Бах в Нотр Дам.
В същото време бомбите падат над Берлин, Хамбург, Мюнхен.
- Когато се върнах в Германия в отпуск и че говорех за моите парижки приключения.
От хора. От концерта ни в Нотр Дам.
Баща ми ми отговори: значи не познаваш войната?
Те наистина живееха като в мирно време.
В Париж, изключителният град, войната щади войниците.
Така че Giesbert, любителят на операта, ще направи всичко за да се избегне връщане на бойните полета.
- Всъщност той знаеше, че след като лечението му приключи, той ще бъде принуден да се върне на руския фронт.
И така с един от приятелите му който имаше медицински познания.
Те решиха да направят смес от урина и кръв, за да могат да убедят лекарите
тежестта на заболяването му.
И благодарение на това той не беше върнат обратно на фронта.
На нас, неговите деца, винаги казваше което му беше спасило живота.
Защото трябва да се знае, че никой човек от неговата единица не се върна жив от Русия.
Засега Париж остава убежището предпочитан от войските.
Но колко още?
1943 г., годината на прелома.
В Сталинград падат немски войници като мухи,
къде са затворниците със стотици хиляди.
За първи път, Парижани чувстват, че вълната се обръща.
Но пресата се контролира от окупатора а вестниците съобщават само славни факти.
Така че парижани трябва да търсят информация в английската BBC.
- Бяхме в RadioLondres, но бяхме много внимателни.
Не го поставихме твърде силно.
Винаги в страх, че някой иначе го чува и т.н.
Случвало се е немците влезте в къщите
и веднага включете радиото, за да видим какво слушаме.
И ако падне в RadioLondres,
хора, които са слушали Radiolondon започнаха да се забъркват в проблеми.
Френският бунтар дискретно срещу окупатора.
Като доказателство, тези плакати на сътрудничеството.
Борбата срещу болшевизма става,
след няколко удара, борба срещу бошите.
Парижани избират плакатите в метрото да направи същото.
- В метрото е забранено да се пуши и поставяме плакати във всяка кола,
rauchen verboten, без пушене.
И тогава французите забелязаха че като изрежете няколко букви,
те биха могли да поддържат "зелена раса".
Това бяха германците, те бяха облечени в зелено.
И ако настроението стане напрегнато, немците нямат врагове само във Франция.
За 3 години присъствие в ежедневен контакт с цивилни.
От обитатели някои станаха приятели, дори любовници.
Полицай Ханс Лоренц се появява без да трепне с най-красивите й парижки завоевания.
- Родителите ми имаха много отворени отношения.
Баща ми беше истински дамски мъж.
И двамата не пропуснаха нито една възможност.
Те живееха живота си сами.
Но любовта между французойка и немски войник е нещо немислимо.
И все пак...
От омраза до безразличие, от мирно съжителство до приятелства.
И от секса към любовта.
Човешката природа си върши работата.
В началото на април 1943 г. 24-годишно бретонско момиче пристига в Париж.
Маргьорит Руксел има голям проблем, тя ражда дете на Ото Хамон,
подофицер от германските военновъздушни сили.
И ако тя дойде в Париж, то е за да роди в клиника Порт Роял.
Специална диета позволява на жените да раждат анонимно, под фалшиво име.
Плодът на този забранен съюз, малкият Даниел, дете на любовта.
- Баща ми обичаше майка ми много искрено. Майка ми винаги е обичала баща ми, била е луда по него.
майка ми беше вкъщи и пуснах снимка на баща ми по телевизията.
Тя не знаеше.
Тя идва неочаквано, гледа: Ото!
Тя изглеждаше като младо момиче, която намира любовника си.
И това е нещо, а тя плачеше!
Нещо е, да, много хубава история.
Тази история между Ото и Матилд започва в Бретан,
по пътищата на Сен Мало, където се срещат за първи път.
- Тя караше колело по пътя за Сен Мало.
Мисля, че трябваше да е почивен ден.
И тя срещна баща ми, който караше и негов другар,
и спряха колата и те говориха с майка ми.
И баща ми имаше малка подробност което много ме забавлява.
Яде череши.
Баща ми яде череши и беше предложил череши на майка ми.
Матилд си намира работа като столова в една казарма, където живее Ото.
Влюбените прекарват времето си заедно.
И от двете страни обкръжението е наясно. Но ние си затваряме очите.
Проблемите възникват, когато Даниел идва на бял свят.
Баща ми отиде в Париж, за да ме види и не му позволиха да влезе.
Беше му забранено да влиза!
Не го допуснаха да влезе в клиниката.
- Германците нямат право да разпознае тези деца.
Те нямат право да се женят за µ с французите.
Всичко това беше забранено от Вермахта.
Ото ще види сина си само веднъж да го прегърна.
– каза на майка си. Той каза: Мамо, имам син във Франция.
Искам, че ако трябва да умра, Искам да бъде отгледан като мен, аз бях отгледан.
Но войната си върши работата и частта на Ото трябва да напусне Франция.
Даниел научава кой е баща му, когато е на 4 години.
- Отидох на връщане в училище и децата дойдоха да ме видят.
Те не ме познаваха, защото между тях, те се познаваха.
Дойдоха да ме видят. Ти син на Бош ли си?
Какво означава ? Какво е това ?
И тогава, да, майка ти направи боче... Има само думи, но най-абсурдните,
най-отвратителното, което сме чували! И така.
А аз имах само едно желание, то е плаче. Няма повече да се връщам в училище и да плача.
Да, да си дете на врага.
Стигма, която Даниел ще носи през целия си живот.
Под натиска на околните, красивата история между Ото и Матилд
се превръща в кошмар за майката и нейното дете.
- Майка ми беше много смутена.
Тя не... Не, не, не.
Бях досадник за майка ми.
Истински срам за майка ми.
Да, и тя имаше срам че не можеше... Да.
Но тя винаги имаше някой който също беше там, за да му напомни.
Да, винаги някой да му напомня!
Дори днес е трудно да се определи точният брой деца
резултат от отношенията между французи и германци.
Прогнозите варират от 60 до 200 000.
Толкова много скрити любовни истории живял в срам.
6 юни 1944 г., Д-ден по плажовете на Нормандия.
Американци, англичани, канадци отвори западния фронт,
за обкръжаване на хитлеристка Германия.
Сега войната бушува на 250 км от Париж и за първи път от 4 години,
Гертруд вижда последствията. От оператор тя става медицинска сестра.
- Трябваше да се погрижим за тях, бинтове,
първа помощ.
И имаше повече от един умрял.
В Париж обаче висшето командване прави Все едно нищо не се е случвало.
Инструкциите, които идват от Берлин, са ясни, не изпадайте в паника.
Трябва да вдъхваме доверие на парижани.
Но зад кулисите сме заети.
- По това време, началото на август 1944 г. персоналът повдига въпроса за оттеглянето.
Но все още не обмисляме връщане в Германия.
След това започваме да записваме записи систематично.
А лятото на 44 г. е описано като много снежно.
С падащи парченца пепел.
Събитията ще бързат.
На 19 август започват първите боеве по улиците.
Това е началото на въстанието на парижаните.
Пълна изненада за Гертруд.
И за първи път се страхува.
- Вече не бяхме в безопасност по улиците, стреляше навсякъде.
Там наистина беше война.
Единствената възможност за бягство.
Някои вече са го направили, като офицер Лоренц.
Благодарение на своите парижки приятели той намери шофьор който го отвежда в Германия.
Но за обикновените войници нищо не е планирано.
Защото за Хитлер, поражението никога не е било опция.
- Германецът задължително побеждава, тъй като е по-висша раса,
да кажем да вървим бързо.
И по това време добрият войник, той е този, който умира в битка,
да защити страната си или така кой е победител.
Така че 20 000 войници са сами.
Техните възможности са малки.
През този месец август 44 г. влакът е изключен.
Железопътните линии бяха саботирани от френската съпротива.
Гертруд е само на няколко часа да намеря решение.
- На никой не му пукаше за нас за да ни измъкне от Париж.
Взехме последното метро, моите приятелки и аз.
И отидохме до Терминуса.
Все още имаше няколко немски камиона,
вече повреден от дупки от куршуми.
Един от тях ни взе.
По пътя се наложи да спираме няколко пъти да се скрие.
Стреляха по нас.
Беше ужасно !
Чудя се как го преживяхме.
За Гертруд първата спирка е Вердюн, след това Холандия.
За нея войната продължава.
В Hôtel Meurice, новият комендант на Париж, Дитрих фон Холтиц,
получава поръчка от Берлин.
Защитете града на всяка цена, до последния човек.
Ще подкопае стратегически места, телефонни централи,
Сената и моста Александър III.
Всичко е на мястото си, така че Париж се превръща в бойно поле.
Единственият проблем е, че повечето войници ги няма на Нормандския фронт.
- Германците опитват в последния момент за събиране на импровизирани единици.
И тогава разбрахме.
Че сред 20 000 войници, които бяха в Париж, много малко са имали истинско военно обучение.
Бяха предимно държавни служители в униформа, но не и войници.
23 август, вторият DB на генерал Leclerc е на 50 км от Париж.
Нищо не може да го спре.
Значи фон Чолтиц знае че защитата на Париж е загуба на време.
Той дори преговаря за прекратяване на огъня със съпротивата.
В Берлин оставаме без информация.
И така, Хитлер разделя телеграма с този известен въпрос.
„Париж гори ли?“
- Това не беше заповед за унищожаване.
Фон Чолтиц подрежда истината в мемоарите си след войната,
защото смяташе, че французите искат Чуй това.
Той нямаше интерес да информира Берлин че е договорил примирие със Съпротивата.
Би могло да се обмисли като държавна измяна.
- Държеше се по-скоро като войник отколкото в нацистките думи, че всичко е свършено
и че е по-добре да се запазят Париж и войските отколкото да вляза в битка, до края,
което така или иначе беше поражение.
На 24 август, около 18 часа, първите френски бронирани машини на генерал Льоклер пристигат в Париж,
пред кметството, вече превзет от Съпротивата.
Изведнъж чухме бият църковните камбани.
Този ден радиото беше минало през ръцете на Съпротивата.
Какво от това? Говорителят повтори и попита:
към господата свещеници на Париж любезно звънят на техните църкви,
за освобождението на столицата.
Така че беше наистина горещо! Това се случваше по това време.
Така малко по малко чакахме всички църкви наоколо, започват да звънят.
Беше много, много вълнуващо.
Но на следващия ден, 25 август 1944 г. битката бушува.
Те са особено жестоки наоколо Германски стратегически точки.
Командването, Величественото и Военното училище.
Повече от 1000 французи и 3200 германци ще положат живота си там.
Една след друга германските крепости ще падне.
Le Meurice е един от първите.
Това е мястото, където фон Холтиц подписва капитулацията, точно в 14.45ч.
- Тогава и той трябваше да подписва заповеди на предаване, които бяха доставени
от придружени немски офицери френски или съюзнически войници,
в различните точки на германската съпротива.
Париж е освободен.
Тези изображения на сцени на ликуване обиколете света.
Както и тази на старите паднали германски господари.
Близо 13 000 от тях ще бъдат взети в плен.
Обръщане на ролите за парижани.
Доста символ.
Германецът, дефилирал с Конкорд до Шанз-Елизе.
Тази победоносна армия се превръща в победена армия и обратно.
Вчерашните губещи стават днешните победители.
Парижаните не са забравили окупацията, недоимъци, набези и репресии.
Дори бившият обитател в ситуация на поражение е облекчение,
което понякога насърчава преливания.
Наистина има сцени на войници, кой ще бъде обиден,
които ще бъдат малко малтретирани, на които ще изпращаме обиди и оплювки.
Наистина има насилие, което, дори и да се измерва,
което е вербално и физическо, но което е насилие,
Бих казал насилие на освобождаване.
Това наистина е цивилното население.
И често виждаме, те не са мъже,
но те са жени или деца които в крайна сметка си отмъщават.
Дори ако се измерва, но си отмъсти за тази окупация или на този победител, който сега е победен
и който е беззащитен.
За тези войници войната вече е свършила.
От обитатели се превръщат в затворници.
Нов статус, нарисуван върху техните униформи, PG за военнопленници.
800 000 германски военнопленници ще бъдат реквизирани да разчистят плажовете,
работа в мините на север.
Последният от тях ще се завърне през 1948 г.
Гертруд пристигна жива и здрава в Германия.
Тя се върна в родния си регион, женен и имал три деца.
Сега тя живее в старчески дом в северна Германия.
Клаус, войникът от първия час, прекарва четири години в плен в Съединените щати.
През 1948 г., след осем години отсъствие. Сега живее в Берлин.
Редник Гийсбърт се върна в Германия.
Той отваря магазин за електроуреди в Клопенбург. Музиката си остава негова страст.
След смъртта й през 2014 г. дъщеря й е ценна тези снимки за спомен от Париж.
Полицай Ханс Лоренц намери сина си.
До смъртта си през 1966 г. той продължи да организира културни събития,
като Фестивала на виното в Германия.
Що се отнася до Даниел Руксел, детето на Бош,
той ще срещне немското си семейство на 12 години.
През 2009 г., след години на административни проблеми, получава двойно немско гражданство.
Сега името му е Даниел Руксел Хамон.
В Париж никоя следа не си спомня мрачните години на окупацията.
Очарованието на германците към Града на светлината останал непокътнат.