ערב המלחמה, היטלר פונה לעצמו במונחים אלה,
לקבוצה נבחרת של קצינים.
החצי הראשון של קיומי עכשיו מאחורי.
נעשה הרבה.
יש עוד מה לעשות לשמור על עתידו של הרייך.
השנים הקרובות יהיו קריטיות.
עד 1942 או 1943,
עדיין יש לנו עליונות בנשק בקונצרט של מעצמות המערב,
אבל אחרי כל שנה יחזיר את זה עליונות שברירית יותר ויותר.
אם כן אנחנו חייבים לזכות במשהו,
זה חייב להיעשות מיד.
אלוהים אדיר.
אילו כתב במיין קאמפף.
לברך את הנשק שלנו כשהזמן מתאים.
תהיה הוגן כלפינו כפי שהיית תמיד.
תשפוט בעצמך אם מגיע לנו עכשיו החופש שלנו.
אלוהים אדירים, ברוך את המאבק שלנו.
23 ביוני 1940,
אדולף היטלר, לאחר שכבש את צרפת,
סוף סוף מגשים את החלום של כל חייו.
בשעות הבוקר המוקדמות, הוא מבקר בבירה, שלם ונטוש,
מלווה בשלושה שלה אינטלקטואלים אהובים.
האדריכל אלברט שפיר,
המתחרה שלו הרמן גיזלר,
והפסל ארנו ברקר.
לאחר 10 חודשים של מלחמה, היטלר הוא המאסטר של כל צפון אירופה,
מהאזור הארקטי ועד הרי הפירנאים.
הניצחון האחרון שלו על צרפת, זכה בעוד מספר שבועות,
של קמפיין בזק יוצא דופן,
סיכם בעגלה של שביתת הנשק ברטהונדס,
שכנע אותו לבסוף שהוא הפך לבלתי מנוצח.
לאחר שקרא הרבה, הוא לעתים קרובות אינטואיציות מדהימות ומדהימות,
גם אם מבחינה צבאית, הוא נשאר א רב"ט פשוט של המלחמה הקודמת,
לא מסוגל להנהיג צבאות גדולים.
חוסר החוש האסטרטגי הזה יעלה לארצו ביוקר.
כאשר, ביוני 1941, הוא אימן זאת במערכה נגד ברית המועצות.
כי זה לכיוון המזרח שהם תמיד עשו נשא את שאיפותיו של הפיהרר.
זה במרחבים העצומים האלה שהוא מתכוון למצוא מרחב מחיה,
הכרחי לחדש גרמניה הגדולה.
ולמרות שחתם ב-23 באוגוסט 1939 הסכם אי-תוקפנות עם סטלין,
הוא עדיין מחשיב את הקולוסוס הבולשביקי כאיום קבוע,
לבטיחות והישרדות אפילו מהרייך השלישי.
לכן הוא מתכוון לתקוף ולהרוס הכי הרבה הכוח הסובייטי מהר ככל האפשר,
לפני הקמת כוח משלה.
אבל להיטלר יש בעיה יותר מיידי להתיישב.
אם צרפת תיכנע, חיל המשלוח הבריטי,
בפיקודו של לורד גורט הצליח לברוח מהמלכודת של דנקרק.
בצד השני של הערוץ, אנגליה נותרה ללא נגיעה ועוינת.
היטלר, אם לומר את האמת, לעולם לא איחל מלחמה איתה.
לדולפין שלו, רודולף הס.
הוא אפילו אמר:
"המלחמה הזו יכולה לבסס ידידות מערכת יחסים מתמשכת בין גרמניה לבריטניה.
זו תמיד הייתה אחת המטרות שלי מאז שאני בפוליטיקה".
כתוצאה מכך הוא עובד עם הס וגרינג,
לתוכנית ברית שתשים לרשות האנגלים,
12 חטיבות בעת הצורך עבור לסייע לו נגד כל תוקפנות באירופה,
כולל משלו בעלי ברית של הרייך השלישי.
עם זאת, 6 חודשים לאחר מכן התבוסה של צרפת,
ראש הממשלה ווינסטון צ'רצ'יל הבריטי,
שהיטלר רואה בו דילטנט אלכוהולי,
מסרב בעקשנות לקחת התחשבות, סודות הפתחים,
של שלום מהגרמנים, מה שלא יהיה השלכות על אנגליה.
בסופו של דבר, היטלר יצטרך לעשות מול שני אויבים חסרי פשר,
בריטניה וברית המועצות.
סטלין בהחלט בירך את היטלר על הניצחונות הצבאיים הראשונים שלו,
אבל ברית המועצות מספחת כעת את המדינות הבלטיות, מה גרמניה, אגב,
לא יכול היה להתעלם מאז הסיפוח הזה הופיע בסעיפים הסודיים,
של הסכם אי-התוקפנות של 1939.
סטלין מתחיל לחתוך את רומניה.
העם הגרמני הוא אז באופוריית ניצחון מלאה.
אולם היטלר חושש שהוא לא יכול לבקש ממנו מאמץ נוסף.
הוא מודה לסובבים אותו שמתחשק לו צייד מול 2 נמרים,
עם כדור בודד ברובה.
איזו משתי החיות לתקוף קודם?
אפשרות אסטרטגית זו זה סיוט עבורו.
לבסוף הוא מחליט
זו תהיה ברית המועצות.
הוא יודע שהוא חייב להתגבר הצבא האדום בשנת 1941,
לפני שארצות הברית תחליט לעזור לאנגליה.
ב-6 ביולי 1940, היטלר חוזר לברלין.
הוא נתן חג,
וגבלס מחלק מיליון דגלי צלב קרס קטנים,
לפני שמגיבים על אירועים חיים ברדיו.
אווירת ההתלהבות הגנרל מגרה את היטלר.
זה עכשיו או לעולם לא, שהוא חייב לפתוח במסע הצלב שלו נגד הבולשביזם.
הוא חוזר על כך שלעולם לא גרמניה שוב יעמוד בראשו,
מנהיג עם כאלה סמכות משלו.
למרות זאת, הוא מסמיך את התביעה הכנות לפלישה לאנגליה.
בערב ה-19 ביולי, הוא פונה לרייכסטאג,
מדבר בין המרשלים וגנרלים שזה עתה קודמו,
בעקבות הניצחון על צרפת,
הוא פונה לתבונה הבריטית.
הערעור הזה נשאר אות מתה והיטלר לכן משוכנע יותר ויותר,
שצ'רצ'יל תולה את כל תקוותיו במלחמה גרמנית-סובייטית.
התנגדות לא הגיונית, עיקשת וראש ממשלת אנגליה קצר רואי,
מפריע מאוד לתוכניות שוקל בקפידה על ידי הפיהרר.
במשך 20 שנה, למעשה, היטלר חלם של ברית עם אנגליה.
הרבה אחרי שהמלחמה התחילה, הוא ייצמד לחלום הזה,
עם קצת עקשנות מגוחך של מאהב,
מסרב להודות בכך שלו רגשות לא מתקבלים.
הרייך מיישר קו בלבד חמש חטיבות מזרחה.
אבל ממול, חיילי סטלין להתחזק בהתמדה.
היטלר משכנע את עצמו שקונפליקט הוא בלתי נמנע.
ב-31 ביולי הוא מזמן לבית ברגהווף,
על האוברזלצברג,
מנהיגיה הצבאיים, כולל הגדולים אדמירל ריידר,
המרשלים קייטל ופון בראוצ'יטש,
הגנרלים יודל והאלדר.
היטלר מסביר מדוע הוא רוצה לתקוף מיד.
אם רוסיה תובס, הוא אומר להם,
התקווה האחרונה של אנגליה יטוס משם.
ריבנטרופ וקייטל מזועזעים לפי תוכנית זו.
בסופו של דבר הם משחקים את המשחק ותחילת אוגוסט 1940,
ניתן הפקודה להתחיל עבודות בנייה במזרח,
כלומר להכין הפלישה לברית המועצות.
מעכשיו,
לְהַסווֹת לא יטעה אף אחד.
הלופטוואפה שעליו מונח גורלו של ה כלי נשק מאז קריגסמרין,
שכנע את היטלר לוותר תוכניות הנחיתה שלו,
החל לפעול ב-10 ביולי נגד אנגליה.
קשה על אחת כמה וכמה מאז היטלר אסר על הפצצת ערים,
במיוחד לונדון.
בירת האימפריה הבריטית, חייב להישאר שלם,
מוגן על ידי טייסות קרב וסוללות נגד מטוסים.
היטלר נתן את המשימה הראשונה ל גרינג, שהועלה לאחרונה לרייך מרשל,
להשמיד את הלוחם הבריטי.
אבל גרינג לא ממהר,
והתקפת מסרשמיט,
ומפציצי היינקל לא באמת התחיל עוד,
כאשר הפיהרר יחזור הברגהוף ב-8 באוגוסט.
סוקר את מרפסת הווילה שלו מוצף על ידי השמש הבווארית,
בנוף הררי מפואר, שליט הרייך השלישי,
לעתים קרובות חושב על המשימה שלפנינו,
כאשר אירופה כולה יהיה בידיו.
הוא רוצה להמשיך בבניית כבישים מהירים שיגיע ללב מזרח אירופה.
הוא יבנה ערים חדשות ולייפות את ברלין.
הוא יסלח ליריביו, אפילו בצ'רצ'יל,
מי יכול לצייר ולכתוב את זיכרונותיו.
הקרב על בריטניה לוקח צובר תאוצה בהדרגה.
מדי יום, טייסות היינקל להפציץ שדות תעופה בריטיים,
ברחבי לונדון, תמיד חסך בהוראת היטלר.
אבל בלילה שבין ה-24 ל-25 באוגוסט,
מטוסים גרמניים מפציצים טועה בפרברי הבירה.
כנקמה, למחרת, צ'רצ'יל שולח את ה-RAF לתקוף את ברלין.
הנזק מינימלי אבל היטלר כועס,
כי בירת הרייך השלישי לא להיות בלתי פגיע.
ב-4 בספטמבר, בנאומו לרייכסטאג,
הוא מודיע שאם הבריטים יפשטו על ברלין להמשיך,
לונדון, בתורה תופגז יום ולילה. הוא הולך רחוק יותר.
"אם האנגלים יתקפו את הערים שלנו, נשרוף את שלהם לאפר".
ב-7 בספטמבר נטש הלופטוואפה הפעולות שלו נגד הציד האנגלי,
להפעיל את ההפצצה אסטרטגיות שיטתיות.
ה-400 היינקל 111 תוקפים רציפי לונדון באותו יום,
הם רק הגל הראשון של מאות אחרים שילכו זה אחר זה,
עד סוף אוקטובר.
יותר מ-14,000 אזרחים ייהרגו,
במהלך מה שכונה הבליץ.
משוכנע שצ'רצ'יל התגרה בכוונה הפשיטות על ברלין,
להיטלר אין יותר תקלות.
אדמירל הגדול ריידר כותב,
שהפירר משוכנע שהוא יכול להביס את אנגליה אפילו בלי לפלוש אליה.
בינתיים, שלושה צבאות נשלח לגבולות המזרח.
היטלר, לבקשת הגנרל יון אנטונסקו, ראש הממשלה,
בא לברכטסגאדן לשאול עזרה מגרמניה,
משימת לופטוואפה נשלח לרומניה.
רשמית, זה להגן שדות הנפט של המדינה.
היטלר טווה את הרשת שלו מדינות מרכז אירופה,
שואפים לפתות ראשי מדינות, כמו כאן מלך בולגריה בוריס השלישי.
הפיהרר מודאג מהיוזמות של בעל בריתו מוסוליני,
שהעיצובים שלו על יוון נראה לו כימרי.
הוא פוגש את ה"דושה", שמקבל את פניו בגאווה בתחנת פירנצה, במילים אלה:
"פירר, אנחנו מוכנים לצעוד".
אבל כל הפחדים של היטלר התגשם.
למרות החשיבות כוחות מאורסים,
האיטלקים נדחים על ידי האנשים קנאי יווני נגד הפולש.
חיילים בריטים יבואו עזרה רשמית ליוון באביב 1941,
בכרתים, ואז על היבשת.
היטלר, להוט לערוב לעצמו עצמו בכך שהוא עוזר לבעל בריתו,
גם מתכונן להתערב ולפלוש ליוגוסלביה.
אבל למעשה, התוכניות שהיו לו מתוכנן לחודשים הבאים,
לא ללכת כמתוכנן.
הוא איבד את היוזמה.
ההשפלה של האיטלקים לפני היוונים,
הגביר את המורל כבר גדל מהבריטים,
שמתנגדים בתוקף להתקפות חברות תעופה גרמניות.
אז מחליט היטלר להתעצם לוחמת צוללות,
על ידי שיגור סירות ה-U נגד השיירות ערוץ ואנגלית אטלנטית.
ברית המועצות נותרה הטריטוריה המשמעותית היחידה שבו היטלר עדיין יכול לקחת את היוזמה.
מתי, ב-12 בנובמבר 1940,
מולוטוב מגיע לקנצלרית הרייך,
הפיהרר נתן זה עתה פקודה לרדוף מתכוננים באופן פעיל למלחמה.
דיונים עם השר הבלתי גמיש לענייני חוץ סובייטיים,
קשים מאוד.
בימים האחרונים לחייו, היטלר יגיד שדרישותיו של סטלין,
שנינו חצוף ולא מקובל.
הוא ביקש ממני לתת לו כמה דברים בסיסיים אוויר וגישה לים הצפוני,
פלוס קונסטנטינופול, רומניה,
בולגריה ופינלנד.
וגרמניה הייתה אמורה להיות המנצחת.
כשמולוטוב עוזב את ברלין, איש לא מטיל ספק בקנצלר,
שכל המשא ומתן נכשל.
היטלר לעולם לא יתחרט,
ההחלטה הנוראה שהוא מקבל לתקוף את רוסיה,
גם בזמן המלחמה יאבד לצמיתות.
המבצע הוא בעיקר נקבע ל-1 במאי 1941.
היטלר חושב להגיע לנינגרד בעוד שלושה שבועות.
ההפצצות נגד אנגליה ממשיכים.
יועציו של הפיהרר מתמידים לחשוב שההתקפות האלה,
יחד עם פעולת הצוללות,
היא הדרך הטובה ביותר להרוג בהחלט בריטניה,
צ'רצ'יל, עדיין על הקרקע, להמשיך לגלוון.
לגבי גרינג, זועם על הכישלון טייסות של הלופטוואפה,
למרות עילויי החיל של הציידים,
הוא נסוג אל התחומים שלו ממזרח פרוסיה,
בקארינהול ורומינן, שמורת המשחק שלו.
ב-18 בדצמבר, בברגהוף,
מקום עבודה ופנסיה האהוב על היטלר
הגנרל יודל מביא לפיהרר,
הגרסה הסופית של פקודת המבצע,
לגבי הקמפיין העתידי שלו שם הקוד הוא ברברוסה.
מסמך זה בן 11 עמודים,
פוקד הוורמאכט להשמיד את ברית המועצות,
במהלך קמפיין מהיר ולפני כן תן למלחמה עם אנגליה להסתיים.
היטלר רוצה לפתור את המכלול שאלות יבשות לפני 1942,
התאריך שבו הוא חושב שארצות הברית צפויים להתרחש.
עם זאת, איטליה נותרה דאגה חשוב לו, מסכל את תוכניותיו.
היוונים נרתעו כעת כוחות איטלקיים לתוך אלבניה.
במצרים, האנגלים נרתעו חייליו של מוסוליני ללוב,
ובינואר 1941 הם אפילו לקח את נמל טוברוק,
לכידת בדרך אגב אלפי אסירים.
היטלר חושב שהרייך השלישי ואיטליה הפשיסטית,
מחויבים לטובה ולרע,
מחליט לשלוח לאפריקה, 2 דיוויזיות לתמיכה במוסוליני.
בעוד היחידות הראשונות של האפריקקורפס העתידי,
בפיקודו של הגנרל ארווין רומל, קרקע באפריקה.
היטלר, מאוכזב, לומד שהגנרל פרנקו,
מסרב לצאת למלחמה.
הפיהרר, אמר אחד מחבריו הקרובים,
עומד אז לעזוב את ספרד.
זה ייקח מעט מאוד.
גל הפילוגים הראשון מרוכז במזרח
נע לאט לכיוון הגבול הסובייטי.
השירותים החשאיים הגרמנים לא יודע כמעט כלום על כוונות,
הֲלָך רוּחַ, התוכניות של היריב.
לשוטרים אין כרטיס אבטחה. המדינה העצומה שיש להם משימה לפלוש.
זה לא מונע מהחייל הוורמאכט להאמין שהוא בלתי מנוצח.
ובכל זאת הוורמאכט הוא פחות במספר.
עם זאת, אם שריון סובייטי הם רבים יותר מהפנצרים,
הם לרוב מיושנים.
לבסוף, כל האסטרטגיה של ראש גרמניה מבוססת על הרצון,
להפיל את ברית המועצות בעוד כמה חודשים.
זה גם הכרח. מניות דלק וחלקי חילוף,
לא יעבור מעבר.
בדרום היטלר מתכונן הקמפיין שלו נגד רומניה,
גם כדי להקל על האיטלקים, להגן על שדות הנפט,
ומהווים נקודת מוצא התרחב לתקוף את ברית המועצות.
הבלקן הוא לא הקרקע הטובה ביותר,
לתמרן צבא מודרני וממוכן.
מאומן היטב, הוורמאכט בכל זאת מתגבר על כל המכשולים,
וב-7 במרץ 1941, המרכיבים הראשונים שלו לתפוס עמדה על גבול יוון,
מול הכוחות בריטי ויווני.
שבוע קודם, היטלר נסע שוב לווינה.
אחותו הצעירה, פאולה, שעובד בדיסקרטיות,
בבית חולים של בירת אוסטריה,
אמרתי לו:
"כשאני הולך להרים ואני תכיר קפלה, אני מתפלל בשבילך."
הוא ענה:
"יש לי את האמונה המוחלטת שהיד של ה' עליי."
ב-27 במרץ, הממשלה הפרו-גרמנית של יורש העצר פאול מיוגוסלביה מודח.
המלך פיטר השני חוזר לשלטון.
היטלר מגיב מיד,
לדעת עם זאת שכל פעולה בבלקן,
מעכב את ההפעלה של ברברוסה.
אבל שוב פעם, הגורל מעדיף אותו.
גשמי אביב מוקדם הפך את המישורים הרוסיים לביצה.
בכל מקרה, הפאנצרים לא יכול היה לפעול לפני יוני.
בתחילת אפריל חצו כוחות גרמנים גבולות יוון ויוגוסלב.
בלגרד מופגזת ב-6.
יש 20,000 קורבנות.
הצבא היוגוסלבי נכנע ב-18,
והמלך ברח ללונדון.
ב-12 ימים של קמפיין מנצח, הוורמאכט איבד רק 151 הרוגים.
צבאות יוון נכנעו ב-30 במרץ, לאחר התנגדות הירואית.
היטלר מצדיע לנחישותם והערך שלהם,
מורה על שחרור האסירים.
"אני נלחם באנגליה, לא מדינות קטנות כמו יוון".
הוא מסביר לדיפלומט.
היוונים הסכימו להיכנע ל גנרלים גרמנים,
אבל הם מסרבים לעשות זאת באותה מידה מול האיטלקים.
ההערכה העצמית של מוסוליני כבר נפצע פעמים רבות.
אז הוא משחק טריק לבעל בריתו בהכרזה,
בטרם עת ברדיו, שהחיילים הלנים נכנעו לצבא האיטלקי.
כרגע, היטלר מטומטם מזעם,
אבל שום אירוע לא מסוגל להחשיך אותו לצמיתות.
האנגלים עוזבים את יוון ומסיימים מאי, תחת מכות הלופטוואפה,
של הגנרל פרייברג,
וסטודנטים לצנחנים,
הם מפנים את הרכס.
באופן דומה, חיילים בריטיים נכשלים בצפון אפריקה.
רומל מתכונן לתקוף בתחילת אפריל.
הוא לא רוצה להפסיק התקדמות האפריקקורפס,
לפני ההגעה לגבול מצרים.
ב-4 במאי, היטלר נואם נלהב ברייכסטאג.
רודולף הס, הדולפין שלו, יושב לא רחוק ממנו.
זמן קצר לאחר מכן, הס ישאל את הפיהרר שלו אם זה עדיין יוכרע,
להתפשר עם הבריטים להילחם איתם בקומוניזם.
היטלר מאשר זאת.
6 ימים לאחר מכן, הראשון טייס המלחמה הגדול,
טס לסקוטלנד על הסיפון של מסרשמיט 110.
הוא מקווה, דרך הקשרים שלו עם הדוכס מהמילטון,
להיות מסוגל לשאת ולתת על שלום נפרד שהוא מאמינים שזו המטרה הסודית של היטלר.
המשימה שלו נכשלת.
נלקח בשבי, הוא ימות בשבי בברלין ב-1989.
44 שנים אחרי המלחמה.
היטלר החליט את זה לבסוף מבצע ברברוסה יתחיל,
יום ראשון, 22 ביוני 1941.
בחודש מאי, מפציצי לופטוואפה,
לבצע את ההתקפה האחרונה שלהם מאסיבי בלונדון.
עכשיו הם יפעלו בחזית המזרחית.
להרבה סימנים נכנענו להבין שגם סטאלין,
מכין בקדחתנות את המתקפה.
היטלר יודע שיש תוכניות גדולות,
וענק תוכנית בנייה,
אבל הוא מתעלם מהפרטים.
מול הצי הסובייטי העתידי, ה-Kriegsmarine מתכונן.
ב-5 במאי, היטלר בודק את השניים החדשים סיירות הקרב ביסמרק וטירפיץ.
הן הספינות החזקות ביותר מלחמת העולם.
כאשר ב-22 במאי, הוא לומד מאשר הביסמרק והנסיך יוגן,
הענק האחר הזה,
יצאו לים בפעם הראשונה מערכה בצפון האוקיינוס האטלנטי,
הפיהרר נתפס לפתע מצגת ובקשה במקום,
אם אפשר להחזיר אותם.
הקרב שמתחיל ב-24 במאי מתחיל טוב עבור 2 הספינות הגרמניות,
אחריהם רדפו על ידי הצי הבריטי.
הביסמרק מטביע את סיירת הוד ופוגע קשות בנסיך מוויילס.
אבל הביסמרק מאבד נפט וברח לסן-נזיר,
נרדף על ידי מספר ספינות כולל נושאת המטוסים Victorious.
לאחר שיירט הודעת רדיו, האנגלים מוחזרים לדרך יריבם,
שלמרות התקדמותו מצטרף והותקפה על ידי מטוסי הוויקטוריוס,
25 ו-26 במאי.
הקרב משתולל כל הלילה.
בלי תחמושת, הביסמרק בוער מירכתי עד חרטום.
בבוקר ה-27 טבעה הסיירת הגרמנית, ביתן גבוה,
עם 2200 מלחים.
הקרבה זו לא הייתה לשווא.
הביסמרק משך הרבה חלק מכוח הצי הבריטי,
ובכך תרם להצלחה הגרמנית בחזית הים התיכון.
בקושי הפרדה של כמה שבועות הקרב ברברוסה הזה.
ברית המועצות מנסה למצוא בעלי ברית בין שכניה.
אבל הפעילות הדיפלומטית האינטנסיבית של היטלר מניב פרי.
פינלנד, רומניה והונגריה,
להציע לרייך השלישי עידוד וסיוע צבאי.
בהנחה שהניצחון הזה אי אפשר להטיל ספק בגרמנית,
היטלר ביקש מקייטל לשדר את הראשון שלו פקודות מהמפקדים הראשיים של הצבא.
ההוראות שלו כל כך קשות שהמטה,
מורה להשמדתם לאחר הקריאה.
כדי שלא יסכנו לא לדעת.
זה צפוי להיות חסר רחמים עבור קומיסרים פוליטיים קומוניסטים,
שהיטלר לא שומע להחיל את חוקי המלחמה.
אם הם נתפסים בנשק או אם הם מתנגדים,
הם יוצאו להורג מיד.
הפקודות שלו יבוצעו לא רק על ידי חיילים גרמנים,
אלא על ידי כוחות החוץ הרבים נלחם לצד הוורמאכט,
סלובקים, קרואטים, רומנים,
בלגים, צרפתים...
עד כדי ש המועד מתקרב,
היטלר נלקח בחזרה על ידי נדודי השינה שלו.
הוא נשאר ער לילות שלמים,
מהרהר על תוכניותיו ומחפש נואשות את התקלות,
מה שעלול להרגיז העיצובים הגדולים שלו.
ב-20 ביוני כל מפקד יחידה מקבל הודעה סודית מהיטלר.
זה מסכם: "בזמן שאתה קורא שורות אלה,
הגדול והחזק ביותר אספת הכוחות המזוינים,
שאי פעם אוחד מחדש מוכן לתקוף.
הקו הקדמי הגדול ביותר של ההיסטוריה תתנער,
לא רק כדי לסיים את זה מלחמה ושחרור אומות מדוכאות,
אלא גם להציל את הציוויליזציה ותרבות אירופה.
חיילים גרמנים, אתם מתחילים במאבק הכי קשוח והכי תובעני שיש.
שאלוהים יעזור לנו!"
עם עלות השחר ב-22 ביוני 1941, חיילים גרמנים תוקפים לאורך כל החזית.
ההפתעה של הסובייטים היא מוחלטת.
יומיים לאחר מכן הצטרף היטלר המטה החדש שלה,
מאורה הזאבים ברסטנבורג.
זה מהמחנה המבוגר הזה, חבוי באמצע היער,
זרוע בתבצור ומוקף שדות מוקשים,
שהרב-טוראי לשעבר של מלחמת העולם הראשונה יוביל את הצבא הגרמני.
לכן היטלר משגר לכבוש את רוסיה.
הוא בן 52.
הלגיונות שלו הולכים מקרב לקרב,
לחצות מישורים מונוטוניים עצומים
ומוכה ברוח,
המרחבים העשירים של אוקראינה, ביצות וערבות,
הטונדרה הבלתי מסבירת פנים.
במחיר קורבנות יוצאי דופן ואומץ למופת,
חיילי הרייך השלישי יגיעו לבסוף הרי הקווקז.
תחילה התגבר על פאניקה, סטלין הגיב במהירות והכריז,
המלחמה הפטריוטית.
כך הוא מצליח להקנא את חייליו.
הגרמנים מבינים את זה הטנקים הסובייטיים מודרניים יותר,
ויעיל ממה שהיטלר חזר עליו.
הם גם מופתעים מרוח הלחימה ו העקשנות של חיילי הצבא האדום,
אמיץ, עקשן ומוכנים להקריב את חייהם.
אדמת רוסיה היא כשלעצמה מכשול.
עם הגשם הכבישים משתנים במהירות בביצה.
אבל זה לא הכל.
הגרמנים מבחינים בהכנות של הסובייטים לתקוף את הרייך.
ממעמקי היערות, מקצה המישורים.
הם רואים מרכבה חדשה מתקדמת של 30 טון, ה-T34 המפורסם,
כולל מיטב המומחים לא יודע כלום.
עם זאת, בסוף יולי, 12,000 טנקים סובייטים,
הושמדו או נתפסו.
היטלר עצמו יודה בסופו של דבר בפני מנהיגים אזרחיים וצבאיים מסוימים:
"אם הייתי יודע שיש לו כל כך הרבה שריון מסוג זה,
הייתי חושב פעמיים לפני שתוקפים אותם.
סטלין, שלא חתם אמנת ז'נבה,
קורא למלחמת גרילה מאחורי קווים גרמניים.
חייליו מיישמים את המדיניות אדמה חרוכה.
ערים שלמות ממוקמות כדי לקחת יחידות תקיפה של האויב בפח.
ביולי העריך את זה היטלר הקמפיין זכה כמעט.
ובכל זאת הקרב מסמולנסק למרכז,
הראה את היכולת של ההתנגדות הסובייטית.
בהתחשב בכך שלמוסקווה כבר אין בעל חשיבות אסטרטגית אמיתית,
הוא משגר את הצבאות כדי לכבוש של קרים ודונייצק,
ומצפון ללנינגרד.
במטה, קצינים רבים להתלונן על התערבותו המתמדת של היטלר,
בניהול המבצעים.
אחד מהם, גנרל הלדר, כתב ביומנו:
"זה נראה יותר ויותר ברור שזה לאויב יש משאבים בלתי מוגבלים,
בגברים ובחומר."
הלדר והגנרלים האחרים משתכנעים שהאפשרות היחידה לזכות,
זה לתקוף את המרכזים תעשיינים כמו מוסקבה.
היטלר משוכנע בכך בעבר להרוס את כל מאגרי המזון,
דלק ופלדה.
בעוד הדיון הזה מעסיק ולקרוע את המאורה של הזאב,
היטלר פתאום חולה.
הרופאים שלו, אשר מעטים שלהם דוקטור מורל המוכשר,
לטפל בזה בתרופות מיועד למחלות טרופיות,
ואפילו להחיל עליו עלוקות.
מחלתו, לא מונעת ממנו לביים בהקדם האפשרי,
הכנס היומי עם קציני המטה שלו.
הוא לומד במהלך אחד מאלה שחייליו צועדים למוסקבה.
ב-18 באוגוסט קיים היטלר ראיון עם שר התעמולה שלו, גבלס,
נראה כאן מקבל את פני הפיהרר באחד מהמפגשים הרבים,
בארמון הספורט בברלין.
באותו יום, מדובר באמצעים התקפות גזעיות המכוונות במיוחד נגד היהודים.
היטלר מאשר תוכנית מעקב מוגברת שהוצגה לו על ידי גבלס.
הוא מחליט שפעם הניתוח ברברוסה השלימה,
הגירוש ההמוני של יהודי גרמניה מזרחה יכול להתחיל.
בספטמבר 1941, הפיהרר עדיין מאמין בניצחון.
הוא מתכנן לבנות כבישים מהירים שיוביל צפונה, לסקנדינביה,
ודרומה לקרים.
אבל למרות שברית המועצות נשאר עצבני המחמד שלו,
הוא מצהיר בפרטיות בפני מקורביו,
שסטלין הוא אדם גדול,
שהוא יסמיך אותו להמשיך את שלו חוויה סוציאליסטית מעבר לאורל.
הרצון שלו להרוס, לעומת זאת, הוא עדיין חזק.
הוא מצווה להתגלח לגמרי לנינגרד,
שאינו מציג לעיניו אין אינטרס אסטרטגי.
בבירה לשעבר של הצארים,
התושבים מתבצרים ברחובות.
באמצע ספטמבר, חיילים גרמנים נמצאים בדרום העיר.
הרעב מתחיל להיווצר.
יש אפילו באוכלוסייה המורעבת מקרים של קניבליזם.
ב-16 בספטמבר, לעומת זאת, הפאנצרים נעצרים בהתקדמותם,
ומופנה לחזית מוסקבה.
ב-2 באוקטובר, הראשון עיר בברית המועצות מותקפת.
פונה שוב לקהל מתלהב מארמון הספורט,
היטלר מסביר כמה מדינות הפך לבעלי ברית של גרמניה,
חוץ מאנגליה, למרבה הצער. הוא מתחרט.
הוא מאשים את היהודים ואת צ'רצ'יל, מחבל המלחמה הזה.
חזר למפקדתו, הוא נלקח לפני המרשלים האלה,
של התקף חדש של מגלומניה.
הוא משווה את רוסיה להודו,
ולדמיין מסילת רכבת ענקית מה שיכפיל את הטרנס-סיביר.
הוא מתכנן לשלוח לשם 5 מיליון מתנחלים גרמנים.
ב-7 באוקטובר, כיס עצום נוצר סביב בריאנסק.
גנרל יודל מזהיר את הפיהרר שלו הסובייטים עומדים להפסיד,
72 חטיבות.
מרוב התרגשות, היטלר מאבד את התיאבון.
למחרת, ג'ודל מכריז בניצחון:
"סוף סוף אנחנו יכולים לומר, בלי להגזים,
שניצחנו במלחמה הזאת".
אבל בחזית המזרחית, מתחיל לרדת גשם,
והשמים מכריזים על השלגים הראשונים.
בצד השני של העולם, ארצות הברית להישאר רשמית מחוץ למלחמה.
אבל הנשיא רוזוולט עשה זאת מאז זמן רב מתוך ניטרליות קפדנית.
הוא הורה לחיל הים, בהנחיה מפורסמת,
לירות לעין על ספינות הציר.
היטלר, מצדו, מסרב להסחף.
עמדתו של רוזוולט אל תדאג בקשר לזה באמת.
הוא לועג לתעשיינים אמריקאים חימוש וחיוכים,
תמרונים של הטנקים שלהם מבלי להאמין במציאות שלהם.
פעולות החזית המזרחית נתקעו.
מרכז קבוצות הצבא של מרשל פון בוק,
משותק בשלג ובוץ.
הגרמנים, מתקדמים בלחימה דרך הסערות,
לחצות את הטורים האינסופיים של אסירים צועדים מערבה.
דו"ח מהאבווהר, השירות מודיעין נגד גרמני
דיווחים שהאוכלוסיות מברכות הגרמנים כמשחררים,
אבל יש לפחד מזה שהמצב הנפשי הזה,
מיד נאסף על ידי שירותי תעמולה,
היא מעל הכל תוצאה של המסורתי תחושת הכנסת אורחים רוסית.
בסרבול הראשון, אותו דבר אוכלוסיות יכולות בהחלט להסתובב,
נגד הכובשים שלהם.
בדיוק, המלחמה הזו טומנת בחובה מאוד במהירות מספר מסוים של זוועות.
במיוחד באוקראינה שבה איינזצגרופן של ה-SS,
לא להתבלבל עם חיילים האליטה של הוואפן אס אס,
לבצע הוצאות להורג סיכומים של יהודים,
המרדים את מנהיגי הוורמאכט.
גנרלים ומרשלים פון מנשטיין, פון בוק, פון רייכנאו,
פון ליב, פון רונדשטדט עם רבים אחרים,
לדבר נגד ההוצאות להורג האלה.
הם גם יודעים שאזרחים רוסים מזועזעים,
אם כי לעתים קרובות אנטישמי,
יספק אלפים ממתנדבים ועד לתומכים,
שבקרוב יהיה החריף ביותר מתנגדים של חיילים גרמנים.
אבל רוחו של היטלר, מנותק מהעולם,
ברסטנבורג, שם הוא מקבל כאן גרינג,
מתמקדת ביחיד קרב והשלכותיו.
הוא חולם בקול על הפרויקטים העצומים ש הניע את פתיחת החזית השנייה הזו.
הוא חוזר ואומר בפני הצוות שלו שכן רצה להיות צעיר ב-10 או 15 שנים,
להיות מסוגל לחיות את העתיד לטווח הארוך הזה. אבל הפיהרר כבר חולה.
הרופאים שלו גילו שהוא סובל ממחלת עורקים כליליים,
מתפתח במהירות.
הספירה לאחור כבר החלה למנהיג הרייך השלישי.
באמצע אוקטובר 1941,
למוסקבה יש כמעט מרוקן מתושביו.
חיילי פון בוק אשר, לאחר ה ניצחונות מרהיבים של צבאות השריון,
של גודריאן ופון קלייסט באוקראינה,
פתח במבצע טייפון,
נמצאים במרחק של לא יותר מ-100 ק"מ מהבירה.
זה הזמן שבו הוורמאכט מתחיל להתמודד עם החורף הנורא של 1941.
קור, קרח ושלג,
לחסום במקום מאות יחידות שנגמר במהירות הדלק.
התקווה של היטלר להרוס מהר צבאות סטלין עפים משם,
עם הקור העז שמסתמר על הקרקע טייסות הלופטוואפה.
עליו לדחות את הרבים שלו פרויקטים, במיוחד מאז החזיתות האחרות,
אל תיתן לו יותר סיבה להיות אופטימי.
מצב רוחו מתכהה, הכעס שלו תדיר יותר,
אפילו מול המבקרים בו מותג, כמו כאן,
מרשל הלופטוואפה מילך,
וגנרל גלנד, ראש הציד.
הפיהרר יודע שהוא מצא בסטלין יריב רציני.
בעוד הצבא הגרמני, לא מוכן בכלל למאבק החורף הזה,
משותק במקומו,
הגנרלים הסובייטים, כמו ז'וקוב כאן, להכין את מתקפת הנגד.
יש להם חיילים טריים ורבים, אלה שמגיעים במיוחד מסיביר,
ושיפור החומרה מחודש לחודש.
ההתקדמות הגרמנית למוסקבה היא הופסק לחלוטין באמצע נובמבר.
ההתנגדות הסובייטית מתחזק.
היטלר מסר לכמה מקרוביו שעכשיו הוא מטיל ספק בניצחון.
כפור נורא לעלות על חייליו.
שני היריבים תומכים חורף בצורה שונה לגמרי.
הסובייטים שניהם רגילים קר ומצויד בהתאם.
לגרמנים, לעומת זאת, אין ללא בגדים חמים.
חסימת נשק. מנועים ודלק מקפיאים.
ההיצע אינו מתאים בתנאי לחימה כאלה.
הוורמאכט קופא למוות במובן הראשוני של המושג.
המאבק כעת בסימן שני צדדים על ידי פראות שווה.
הגרמנים בוזזים את הכפרים למצוא אוכל,
ואז לשרוף הכל כדי לא לתת מקלט לפרטיזנים.
הם לוקחים שבויים את הבגדים החמים שלהם.
הארמיה הרביעית של פילדמרשל פון קלוגה תוקף את מוסקבה.
ב-2 בדצמבר, הוקרה עובר דרך סופת השלגים,
מגיע לפאתי העיר.
חיילי הוורמאכט מצליחים להמשיך הלאה,
כעשרה קילומטרים לכיוון המרכז.
זו תהיה הנקודה החדה ביותר קיצוני של הגרמנים.
הם לעולם לא יגיעו רחוק יותר.
הטמפרטורה יורדת מתחת ל-35 מעלות.
ראשי הצילינדר התפוצצו.
ידיים נדבקות לפלדה רובים ותותחים.
השמן עצמו קופא במנגנונים.
זה היה אז שסטלין הורה מתקפת נגד חזקה,
שמתחיל ב-5 בדצמבר בכל החלק הקדמי.
14 צבאות בפיקודו של ז'וקוב יוצאים להסיע את הגרמנים בחזרה 100 ק"מ ממוסקבה.
הטנק T-34 האימתני וה-30 שלו טונות הופיעו בהמוניהם.
התותח שלו, שני המקלעים שלו של 7.62 והמיגון שלו,
להפוך אותו לבלתי פגיע לכלי נשק טנקים גרמניים קלאסיים נגד טנקים.
החדשות המדאיגות ביותר מגיעים כעת מהחזית הרוסית.
כי היטלר מתחיל סיוט אמיתי.
אליו מובילים החוטים המרובים שאמור להוביל להחלטות אסטרטגיות.
כאשר, ב-7 בדצמבר 1941, הוא ראה להגיע למכריו לקנצלר,
הוא יודע שהחיפוש אחר בגדים חמים התחיל יום קודם בכל הארץ,
והאירוע הקונקרטי ביותר של החמרה במצב.
באותו יום, בסביבות חצות,
השיחה דועכת כאשר א קצין עיתונות מתפרץ פנימה.
הצהרת רדיו אמריקן הודיעה זה עתה,
מתקפת פתע יפנית על פרל הארבור.
אימפריית השמש העולה נמצא במלחמה,
עם בריטניה הגדולה וארצות הברית.
זה עבור הרייך השלישי של נס אמיתי.
היטלר אמר לצוותו:
"עכשיו זה בלתי אפשרי עבורנו להפסיד במלחמה.
בעל הברית החדש שלנו מעולם לא היה הובס ב-3000 שנות היסטוריה".
ואז, ברמז לאיטליה, הוא מוסיף :
"באשר לבעל בריתנו האחר, יש לו כל הזמן את הצד התחתון,
אבל בסופו של דבר מוצא את עצמו תמיד בצד ימין."
ב-11 בדצמבר מכריז היטלר המלחמה בארצות הברית.
עמוק בפנים, הוא יודע באופן אינסטינקטיבי שאירועים עתידיים,
לא יהיה יותר נוח לו.
במהלך הימים האחרונים של שנה מרכזית זו,
לעתים קרובות הוא עושה מדיטציה מול הפמליה שלו על המוזרות שבמצב,
שבו, בעזרת יפן,
גרמניה מחלישה את העמדה של הגזע הלבן במזרח הרחוק,
בעוד שבריטניה הגדולה, היא,
להילחם נגד אירופה לצד הבולשביקים.
במהלך החורף, מונע על ידי הרצון שלו לכוח מוחלט,
הפיהרר מראה את רצונו לעשות.
להיפך, כמה מהגנרלים שלו לא רואה פתרון,
מאשר בנסיגה מפוארת.
היטלר מבקש מהם להחזיק מעמד עד באביב כדי להיות מסוגל לעצור,
מתקפת האויב.
אם הם מתווכחים או לא מצייתים, הוא יפטר אותם.
אם צריך, הוא מאיים עליהם שייקחו פיקוד מבצעי חזית מזרח.
הוא יעשה זאת סוף סוף ב-19 בינואר,
על ידי הקלה על השדה מרשל פון בראוצ'יטש.
עוצמת הרשעה שלו, שאותה הוא מביע כאשר הוא מקשט את חייליו הראויים ביותר,
כמו כאן קצינים צעירים של הלופטוואפה,
בסופו של דבר מתגבר על הרתיעה.
הצ'יפים אשר הם העוינים ביותר
לא מתנגד יותר לטענותיו.
ובכל זאת, למרות המאמצים מיפן כדי להקל על החזית המזרחית,
נראה שהאסון קרוב.
היטלר התקשר לפון בוק באופן אישי,
"במצב שלנו, יש רק פתרון אחד,
לעולם אל תוותר על סנטימטר של אדמה, למלא את החורים,
ולהחזיק מעמד בכל מחיר.
הוא חותם על הפקודה המפורסמת שתהיה מעתה ואילך מנחה את כל הפעולות בחזית המזרחית.
הכוחות חייבים להתנגד להציב התנגדות פנאטית,
על מנת למנוע לחלוטין כל שבר בקו שלהם,
בצדדים וגם מאחור.
יותר מתמיד, הרגיש היטלר במהלך בשבועות אלה בדידות הכוח.
איך הוא יכול להיות בטוח בזה ההחלטות שלו הן היחידות תקפות?
או להיפך, האם הוא ילבש אחריות סופית,
של אסון צבאי חסר תקדים?
הסובייטים מגיבים באכזריות עזה.
אחד ממפקדי הגדוד אשר קרבות כתב ביומנו:
"הרוסים מוציאים את הפצועים וחולי בית חולים,
לאסוף אותם בחוץ, להשקות אותם בנזין ולהצית אותו.
ראשי אסירים גרמנים מונחים על הקרקע,
ליצור את ההריסות סמלים של ה-SS.
רצונו של היטלר ללא חולשה סוף סוף מציל את הוורמאכט.
החלק הקדמי מתייצב לזמן מה.
באמצע ינואר 1942, הוא אישר את פון קלוגה להרחיק מהקו הקדמי,
היחידות החשופות ביותר של קבוצת הצבא שלו.
טקטיקה זו על פני כדור הארץ מתבצעת,
של מבצע ימי אסטרטגיה חסרת תקדים.
ב-11 בפברואר 1942 הצי משטח מוצב בברסט,
כולל סיירות שרנהורסט וגנייזנאו,
מצליח להגיע לים הצפוני מעבר לערוץ,
מבלי שיבחינו בו על ידי הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי.
תחת חסותם של הלופטוואפה וה לוחמי מסרשמיט של גנרל גאלנד,
הספינות הגאות של הקריגסמרין עובר ללא תקלות,
מלבד שני נזקים ללא כוח משיכה בגלל המוקשים.
כשהצי מגיע לנמליו התקשרות, שמחה וגאווה,
פורצים בכל רחבי גרמניה.
זו השפלה נוראית עבור צ'רצ'יל.
היטלר מיד עושה ארוך נאום בארמון הספורט,
מול אלפי קצינים צעירים.
הוא משכנע אותם פנימה השעות הדרמטיות האלה, הם לבד,
יכול לשנות את מהלך המלחמה.
כשהוא עוזב את הפודיום לשמח,
היוקרה שלו עדיין עלה מדרגה.
המחשבה של היטלר מעמידה הרבה של תקווה באביב הקרוב.
הוא מקווה שככל שמזג האוויר ישתפר,
להיות מסוגל לפתוח במתקפה מכריע לגבי הקווקז.
במקביל, הוא נתפס חלש מאוד,
מה שלא מצליח להדאיג את הרבים מבקרים שבאים לראות אותו ברסטנבורג.
הוא כל הזמן חוזר להנחיות שלו לגנרלים, לתוכניות שלו למתקפה,
באביב ובקיץ.
הוורמאכט חייב להתכונן לשגר צפונה על לנינגרד,
ומדרום על סטלינגרד והרי הקווקז.
ובכל זאת כמה יועצים של הפיהרר הם נגד המתקפה הכללית הזו.
קייטל מטיל ספק במיוחד שהצבא יכול לתפוס,
שדות נפט של באקו שלמים.
להיטלר, לעומת זאת, אין ברירה.
הוא בהחלט צריך את השמן הזה כדי הטנקים, המטוסים והמשאיות שלו.
סטלין מפציר בצ'רצ'יל לעשות זאת להשיג פתח של חזית שנייה.
חיל האוויר הבריטי מתגבר הפצצות על ערי גרמניה.
פשיטות של RAF גורמות לאלפי נפגעים בקרב אזרחים.
בתגובה, היטלר הורה על משלחות אמצעי ענישה של הלופטוואפה,
על הערים ביותר זקני אנגליה.
ב-8 במאי 1942, הגנרל פון מנשטיין,
פותח את מסע האביב בהתקפה קרים ובירתה סבסטופול.
במקביל, הורה היטלר ההתקפה על חרקוב.
הסובייטים יגיבו עם א מתקפת שריון על האגפים אשר,
מוכן בצורה גרועה, ייכשל.
שתי ההתקפות הגרמניות, הם יצליחו.
סבסטופול נופל ב-1 ביולי.
היטלר קיווה שהמבצע הכחול שלו,
שם קוד פוגעני על הקווקז, יצליח מהר מאוד.
הוא מצהיר בפני גבלס: "הייתי חונק את המערכת הסובייטית לופתת את תפוח האדם שלה".
מאוחר יותר, כשצופים בסרטים ידיעות שנתפסו על כוחות סובייטים,
ומראה אסירים גרמנים,
הוא יציין בסיפוק שהפנים לא הביע שמץ של פחד,
או כל כך תכופות חוסר עמוד שדרה בין חיילים שנכנעו.
ב-28 ביוני הוא יצא למבצע הכחול יחידות ששוחזרו במלואן.
הם דוחפים את המאמץ העיקרי שלהם על הוולגה והקווקז.
אבל הצבא האדום נסוג כל כך מהר,
שהוורמאכט לא מצליח לתלות בתנאים הטובים ביותר.
כאשר 2 היריבים סוף סוף ימצא פנים אל פנים,
החורף יגיע והקווים תקשורת של הגרמנים,
יהיה בגבול הקיצוני.
ב-21 ביוני 1942 שמע היטלר את החדשות. ההפתעה של לכידת טוברוק,
על ידי חיילי רומל.
הצי הבריטי מפנה את אלכסנדריה.
היטלר כבר רואה את מצרים ליפול לידיו.
הוא מצפה לתבוסה הזו מוביל לנפילתו של צ'רצ'יל.
אבל האנגלים מתכוננים לעמוד מול יריביהם,
למקום במדבר נקרא אל-עלמיין.
לרומל יש רק של 70 פנצרים וכלי רכב משוריינים.
בין החיילים הגרמנים ושדות הנפט של באקו,
כמעט לעמוד 800 ק"מ של הרים פראיים.
ההיסטוריה כבר הוכיחה שזה מהווה מחסום בלתי עביר לכל פלישה.
היטלר מאשים את פילדמרשל וילהלם ליסט,
להוביל את קבוצת הצבא שלו ההרים שלה עד הים הכספי.
תוכנית אדלווייס מתחילה ב-24 ביולי.
קשיים רבים מאטים את הקצב הפעולות.
היטלר מסתער.
הוא מאשים את הגנרלים שהם מסים יהירות וחוסר יכולת.
רשימה תופסת אחיזה למרות הכל מרוסטוב-על-דון.
בסוף אוגוסט 1942, המתקפה מציינת זמן.
צבאות ברית המועצות פיקד מאת בודני וטכולנב,
למנוע מהגרמנים להצליח בפריצת הדרך שלהם.
הם נעזרים ב גשם, ערפל,
והבוץ של סתיו מוקדמת חדשה.
מלפנים זו הצלחה.
שנאתו של היטלר לגנרלים מהצוות שלו עולה מדרגה.
על הוולגה פאולוס הושק ההתקפה על סטלינגרד,
מתוכם הגיע למרכז ב-27 ביולי.
אבל מול התנגדות עיקשת חיילים ופועלים רוסים,
המתקפה כבר לא מתקדמת רק לאט מאוד.
בצפון הרחוק של החזית,
היטלר האשים את פון מנשטיין, בהוראת פון קיכלר,
להשתלט סופית על לנינגרד.
העותקים הראשונים הטנק החדש של Heavy Tiger,
חייב לקחת חלק בתקיפה.
אבל ב-27 באוגוסט, הסובייטים לקחת יוזמה,
ולהתקדם בו זמנית בחזיתות של לנינגרד והוולכוב,
נתמך על ידי הצי הבלטי,
ההתקפה הגרמנית על לנינגרד נפגעת.
יותר מ-2500 ק"מ משם,
הקורפוס האפריקאי, אחרי שהיה הפסיד בקרב אל עלמיין,
חוזר לנקודת ההתחלה שלו.
במטה שלו ברסטנבורג, שבו הוא ממשיך לקבל,
מנהיגים צבאיים או פוליטיים,
למי הוא נושא נאומים אופטימיים ארוכים,
היטלר עדיין לא יודע שהסתיו היפה הזה,
קודם לתבוסה מוחלטת.
הרצאות המדינה היומיות הגדולות יותר ויותר מונפשות,
ואפילו סוער.
כלל אחד למקורבים לפיהרר,
להבטיח את המוניטין שלה של חוסר תקלות אסטרטגי נותר על כנו.
בסטלינגרד, הפגזים נופלים באלפים ברחבי העיר.
חיילים גרמנים מחזיקים בפרברים, אבל הרוסים נלחמים בגבורה.
מתחילים את הכיתור שהולך להיות קטלני לצבא השישי של פאולוס.
במזרח ובדרום-מזרח פרטיזנים מגויס ללא קושי,
מול היחס של הגרמנים, שים ליישם סוג חדש של לחימה.
חיילי הרייך השלישי, ילמד מהר,
לפחד מאנשי הגרילה שהם יורים בהם ותולים ברגע שהם לוקחים אותם.
ב-8 בנובמבר 1942, בעלות הברית קרקע בצפון אפריקה.
התגובה של היטלר היא מיידית.
הוא מזמין רכבת אווירית ליצור ראש גשר חדש בתוניסיה.
החדשות הרעות הולכות ומצטברות.
היטלר לומד שהסובייטים מתכוננים מתקפת נגד ענקית,
בראשות הטובים ביותר גנרלים וורונוב, רוקוסובסקי
פדורנקו, נוביקוב.
זה מתחיל ב-19 בנובמבר לדרום מערב ועל הדון,
הגורם לקרע של החזית הגרמנית-רומנית.
יומיים לאחר מכן, הארמייה השישית של סטלינגרד מוקף לחלוטין.
תקוותו היחידה של פאולוס נחה על חילוץ אווירי.
גרינג, לעומת זאת, לא ממהר.
היטלר מורה על ההתחלה של גשר אווירי ענק,
מה שיאפשר לספק מדי יום לנצורים, אספקה וציוד.
למרות המאמצים טייסי יונקר 52,
עם זאת, אנחנו רחוקים מ-500 טון,
שיהיה צורך בכל יום.
הסובייטים מתקדמים באופן קבוע לעיר,
מתקדם 100 עד 150 ק"מ ביום.
ב-11 בדצמבר, היטלר מחכה כל הלילה אישור ההתקפה,
של ארמיית הפאנצר הרביעית שחייבת התקפה כדי לנקות את סטלינגרד.
לפאולוס נותרו רק ימים ספורים מזון ותחמושת.
הוא יודע ש-6 צבאות סובייטים להתכנס אליו,
ושיש לו מעשית אין סיכוי לזכות.
רק פריצת הדרך של הפאנצר הרביעי יכול להציל אותו.
ההתקפה מתחילה טוב.
פון מנשטיין, במי תלוי הפאנצר הרביעי, אופטימי,
אבל הסובייטים מצליחים ליצור פריצה,
בכיסוי המערכת האיטלקית הגזרה המערבית של סטלינגרד.
האסון החדש הזה מהמם את היטלר.
הרופא שלו, ד"ר מורל, פחד לבריאותו,
ומזמין לו ממריצים לבביים.
אומר לו המטופל שלו שהוא לא מפחד מהמוות,
ושהוא מוכן לתת חייו למען גרמניה.
מצבו של פאולוס נואש.
חייליו מונים עשרות אלפי פצועים וחולים,
שבקושי ניתן לפנות.
אנחנו לא יכולים עוד לקבור את המתים באדמה הקפואה.
מורל החייל נמוך.
היטלר יודע זאת על ידי הקרבת רבע מיליון גברים מעכבים את הסובייטים,
עם זאת, הוא יכול להציל קבוצת צבא הקווקז.
אם הארמייה השישית תוותר, החיילים של סטלין יסחוף את המערב.
פאולוס עומד בפני 70 חטיבות.
היטלר אוסר על מי שהוא בא להתרומם למרשל להיכנע.
בסוף דצמבר, כל הניסיונות הגרמנים לשבור את הכיתור נכשל.
בסיסים סביב סטלינגרד נפל לידיים סובייטיות.
האספקה כבר לא מגיעה וה לא ניתן יותר לפנות פצועים.
הקור הנורא זורע הרס בין הנצורים.
ב-27 בדצמבר הורה היטלר לפון קלייסט פינוי מהקווקז,
כל עוד יש זמן.
פון קלייסט נסוג לרוסטוב וחצי האי תמאן.
הנסיגה שמתחילה מבשרת זאת כללי, שלא יפסיק,
לפני גבולות גרמניה.
קבוצת הצבא מצליחה להציל 270,000 איש.
על רוסטוב ישתלטו הרוסים בפברואר 1943.
מדבר עם מרשל אנטונסקו, ראש המדינה הרומני,
היטלר זוכר את זה בעבר ובשיא המשברים,
אף מדינאי לא הצליח לחזות את תוצאות הסכסוך.
אולם לעתים קרובות מאוד, ואפילו באלה תנאים, פתרון מוביל לניצחון.
הצבא האדום, לעומת זאת, ממהר לתוך הפרצה.
קו החזית של סטלינגרד נסוג לכיוון מרכז העיר,
מושקע במלואו.
מרשל פאולוס עדיין מסרב להיכנע.
הוא שולח להיטלר הודעת רדיו אחרונה:
"הפקודות שלך בוצעו. תחי גרמניה!"
היטלר מתכונן לבלתי נמנע.
הוא חושב שהגבורה של חייליו ב אפילו יהיה צורך לעקוף את סטלינגרד,
בחודשים הבאים.
מה שלא יקרה, הוורמאכט ימשיך להילחם בלי לחשוב לאחור.
29,000 פצועים כבר פונו במטוס כאשר שדה התעופה האחרון בסטלינגרד,
נפל לידיים סובייטיות.
ללוחמים ששרדו יש אישור לכתוב מכתב אחרון למשפחתם.
מתי עשה היינקל 111 האחרון מנווט על ידי סגן קונץ,
מעוטר בצלב האביר,
מבית הספר ב-20 בינואר 1943 מהמסלול עדיין נגיש מגומראק,
הוא לוקח 19 פצועים ו-7 שקיות דואר.
הארמייה השישית חסרת דם.
פאולוס נכנע ב-31 בינואר עם 91,000 גברים,
כולל 2,500 קצינים ו-23 גנרלים,
פחות מ-10,000 יחזרו מהשבי.
היטלר כועס מזעם.
הוורמאכט המפואר שלו, החיילים יוצאי הדופן שלה,
חיל הפיקוד העליון שלו איכות וכלי הנשק המודרניים שלה,
מופחתים לפנסיה מעבר לחזית המזרחית.
אדון הרייך השלישי, במהלך נדודי השינה הארוכים שלו,
שימו לב לירידה הכללית של חייליו בכל החזיתות.
אפילו בצפון אפריקה, שם רומל מנסה להימנע מתבוסה כללית.
לגבי הלופטוואפה של גרינג, למרות האומץ של הטייסים שלה,
היא יותר ויותר חסרת אונים.
בינתיים, הגלים ללא הרף מפציצים בריטים ואמריקאים,
פאונד ערים גרמניות.
עם זאת, מסמך שנלקח על עצמו הסובייטים מגלים כי אלה מקוננים,
יותר מ-11 מיליון מקרי מוות.
החדשות האלה יהיו נושא תקווה להיטלר,
אם הוא היה יכול לתת אחד חדש מכה ליריבו.
אבל החיילים שלו בהחלט צריך תקופת מנוחה.
יתר על כן, מנקודת מבט אסטרטגית, עלינו לעזוב למפעלי הנשק,
הגיע הזמן לשחרר פאנזרים חדשים, מטוסים חדשים, צוללות חדשות.
שנת 1943 שנפתחת על התבוסה של סטלינגרד,
יהיה מכריע למען עתיד העולם.