Cine ar putea crede, Privind viața în Franța în 1914,
că țara, împreună cu toată Europa,
era pe cale să fie lovită de una dintre cele mai multe tragedii teribile din istorie?
Este adevărat că Alsacia-Lorena era încă o rană nevindecată,
și că era o ură amară a germanilor,
încă cunoscut cu numele jignitor de Le Boche.
Oricum, nimeni nu s-a gândit că războiul era posibil.
A existat pace de aproape 45 de ani.
Era momentul a alianței franco-ruse,
și Antanta Cordiale înlocuise vechea rivalitate cu Marea Britanie.
Cu toate acestea, pericolul era acolo.
Pacea Europei a fost una armată.
Germania Kaiserului Wilhelm al II-lea doreau un loc la soare.
Mulțimea pariziană a umplut Avenue du Bois.
Paris a dansat în frumoasa vară a anului 1914,
apoi o scânteie a incendiat totul.
În 1914, Europa s-a îmbarcat la un război catastrofal
care ar fi înghițit în cele din urmă combatanții de pe toate cele cinci continente.
A fost un război global luptat pe uscat, pe mare și pe aer,
pretinzând patru imperii și peste 10 milioane de vieți.
Multe alte vieți au fost distruse prin efectele războiului.
A părăsit Europa, cândva centrul cultural al lumii,
atât de profund divizat prin ranchiune politica si ura rasiala
că un al doilea război mondial era inevitabil.
Tragedia este că Primul Război Mondial nu trebuie să se fi întâmplat deloc,
dar pentru un pic mai multă prudenţă și bunăvoință comună.
Au fost multe lucruri care au unit Europa în vara fierbinte a lui 1914.
O mare parte din cultura continentului iar societatea era instituții comune.
Casele ei regale erau legate prin sânge sau căsătorie.
Kaiserul Wilhelm al II-lea al Germaniei a fost nepotul britanicului Edward al VII-lea
și un văr al țarului Nicolae al Rusiei.
La înmormântarea lui Edward al VII-lea,
nu mai puțin de șapte încoronați șefii de stat i-au urmat sicriul.
Șefii regali dețineau funcții de onoare în forţele armate ale celuilalt.
De exemplu, iată-l pe proaspăt încoronat George V
și țarul Nicolae, îmbrăcat în uniforme germane.
Cu toate acestea, există și multe tensiuni clocotite.
Ascensiunea rapidă a Germaniei unite în ordinea mondială a naţiunilor industriale
a fost o sursă specială de tensiune.
Franța a fost deosebit de implacabilă.
Ea încă nutrenea resentimente profunde
în urma înfrângerii ei umilitoare de Prusia în 1871
și pierderea teritoriilor în Alsacia şi Lorena.
Marele aliat al Franței, Rusia,
era de asemenea tot mai alarmat prin ascensiunea Germaniei,
întrucât îi amenința dominația în Europa Centrală și de Est.
Marea Britanie, pe de altă parte, a rămas la distanță din problemele vecinilor ei europeni,
bucurându-se de securitate și prestigiu
care a venit cu imperiul ei și Commonwealth.
Cu toate acestea, Marea Britanie era alarmată prin creşterea militarismului german.
Germania își dorea un loc la masa de sus a naţiunilor
și era pregătit să folosească forța armelor pentru a-și stabili acreditările.
Deși cea mai mare parte a Germaniei este fără ieșire la mare,
Kaiserul era profund invidios al Marinei Regale a Marii Britanii.
Era hotărât să aibă o flotă pentru a rivaliza cu Royal Navy.
În amiralul von Tirpitz, avea un susținător entuziast
care a pornit transformând visul Kaiserului în realitate,
spre consternarea Marii Britanii.
În 1905,
Fusese construit HMS Dreadnought și lansat în patru luni.
Această nouă clasă de nave de luptă a reprezentat un pas enorm înainte,
dând Marinei Regale un avantaj semnificativ,
chiar dacă ea a costat peste 3 milioane de lire sterline de construit.
Lansarea ei a dus la o cursă a înarmărilor după cum și-au dat seama marinele lumii
dreadnoughtul reprezentat viitorul puterii maritime.
Marea Britanie era la fel de hotărâtă pentru a-și menține superioritatea navală
întrucât germanii urmau să încerce să-l egaleze.
O nouă clasă de super dreadnoughts apărut în 1913.
Regina Elisabeta avea pistoale de 15 inci, cel mai mare din lume,
care ar putea livra o singură bordură de 15.000 de lire.
Ea a fost, de asemenea, relativ rapidă,
întrucât ea a fost primul cuirasat pentru a folosi cazane pe ulei.
Prezența ei, de asemenea a crescut ritmul cursei înarmărilor,
așa cum dorea acum orice altă marina unul dintre aceste super dreadnoughts,
dar timpul se scurgea.
Tensiunile din Europa au fost, de asemenea, ascuțite de cunoștințe
a dușmanilor potențiali sau imaginați care a pregătit planuri detaliate de război.
Aceste planuri complicate lăsat puțin la voia întâmplării
și includea orare rigide a mișcărilor de trupe
și liste pregătite cu grijă a obiectivelor.
Centrală pentru planificarea mișcărilor trupelor erau drumurile și rețelele terestre ale Europei.
În războiul franco-prusac,
prusacii se mobilizaseră rapid și eficient,
folosind rețelele feroviare pentru a transporta rapid forțele
acolo unde era nevoie,
în timp ce trenurile franceze au rămas inactiv, prinși într-un blocaj în terminalele lor.
Probabil, cel mai controversat plan a fost Planul Schlieffen al Germaniei.
Planul a fost pregătit de Alfred von Schlieffen,
care era șef al Marelui Stat Major German
din 1891.
Planul, publicat în 1905,
a fost conceput pe un fundal de încercuire,
cu Franta la vest iar Rusia la est.
Planul programat, în detaliu,
mobilizarea a 1 milion de oameni care avea să învingă Franța în 42 de zile
înainte de a se îndrepta spre est să-i învingă pe ruşi.
S-a presupus că Rusia ar dura atât de mult să se mobilizeze
datorită imensității țării.
Esențial pentru rezultatul de succes al planului
a fost un atac swinging a veni din vestul Parisului,
în timp ce forţele principale au inundat peste granițele cu Belgia și Luxemburg
la nord-estul capitalei franceze.
Planul, cu toate detaliile sale, a fost viciat din două puncte de vedere.
În primul rând, cel mai rapid și mai ușor traseu spre Paris era din nord,
ceea ce însemna trecerea prin Belgia neutră,
unde fortificaţii erau relativ usoare.
În al doilea rând, a presupus Schlieffen că implicarea britanică ar fi minimă,
restrâns la protejare porturile de canal în cel mai bun caz.
neutralitate belgiană trebuia să fie garantată
prin tratatul international semnat în 1839 de Marea Britanie și Germania,
printre altele.
În anii premergătoare războiului,
urmașii lui Schlieffen s-a chinuit cu programul.
Când a venit războiul în august 1914,
germanii au eșuat să se țină de planul lor principal.
Fatal, au eșuat pentru a asculta cuvintele pe moarte ale lui Schlieffen:
„Păstrează puternică aripa dreaptă”.
Rezultatul a fost că în ciuda succesului inițial,
nu și-au putut valorifica câștigurile.
Astfel, germanii erau obligați să adopte o postură defensivă
până în primăvara anului 1918.
Cunoașterea Planului Schlieffen existența și unele dintre conținuturile sale
era alarmant pentru francezi și doar le-a alimentat paranoia.
Au fost concepute o serie de planuri de război, culminând cu Planul 17,
finalizat în vara anului 1914.
Obiectivul principal al Franței a fost recucerirea Alsaciei și a Lorenei.
Planificatorii francezi au crezut că doar spiritul ofensiv
putea câștiga ziua.
Astfel, prin montare un atac neclintit în Alsacia,
ei sperau să-i copleșească pe germani,
obligându-i să atragă rezerve de pe celelalte fronturi ale lor.
Ceea ce Planul 17 nu a reușit să recunoască
a fost că forțele franceze ar fi adunat departe de greul
de unde urma să vină atacul german.
Nu putea fi mai rău pentru francezi sau mai bine pentru germani.
Franta si Germania, ca toți marii beligeranți,
avea armate mari în picioare ca urmare a recrutării.
Prezența atâtor armate,
cuplat cu Sudul respingerea planurilor de război,
doar adăugat la atmosfera de instabilitate.
Odată dat ordinul de mobilizare,
peste 3 milioane de bărbați ar fi în mișcare numai în aceste două ţări.
Era o credință comună printre liderii militari și politici,
și chiar publicul larg,
că orarele care a mutat trenurile și armatele,
reprezenta o mașină care, odată pus în mișcare,
nu putea fi oprit.
Astfel, ordinul de mobilizare a devenit sinonim cu o declarație de război,
mai degrabă decât un precursor al acesteia.
Marea Britanie, pe de altă parte, nu avea conscripție
și se baza pe o armată regulată de 150.000 de oameni.
La izbucnirea războiului,
această forță expediționară urma să fie transportat
până la granița franceză cu Belgia,
un proces care ar dura la aproximativ 21 de zile de la mobilizare.
Cu atâta instabilitate în regiune, era doar o chestiune de timp
înainte de ceva a declanșat un război la nivel european.
La acea vreme, se presupunea că un război ar dura doar câteva săptămâni
sau eventual luni.
Nimeni nu a avut în vedere cei patru ani de sacrificare care aveau înainte.
Scânteia care a aprins Primul Război Mondial a fost concediat duminică, 28 iunie 1914.
Moștenitorul Imperiului Austro-Ungar, arhiducele Franz Ferdinand,
și soția lui Sophie au fost într-o vizită la Sarajevo,
capitala Serbiei.
Gavrilo Princip, membru al unui grup naționalist sârb,
a fost prezentat cu o oportunitate neașteptată
pentru a atrage atenția asupra cauzei lor.
În timp ce șoferul se întoarse mașina cuplului imperial în jur
după ce a luat o întorsătură greșită,
Princip și-a scos pistolul și a tras de două ori, uciderea lui Franz Ferdinand și a soției sale.
Dacă Austria ar fi luat măsuri imediate,
restul Europei probabil că ar fi simpatizat.
În schimb, a existat prevaricație la Viena până patru săptămâni mai târziu,
când a fost emis un ultimatum imposibil
că chiar și cancelarul german, Theobald von Bethmann Hollweg,
gândul era prea dur.
Ca răspuns, Rusia a început să se mobilizeze forțele ei în sprijinul aliatului ei sârb.
Germania, care îl liniştise pe aliatul ei austriac
că sprijinul lor a fost neclintit, a început şi el să se mobilizeze.
Pentru o bună măsură, ea a cerut ca Franța să rămână neutră
și, ca act de bună-credință, preda forturi pe frontiera lor reciprocă.
Franța nu a putut accepta și, de asemenea, a declarat mobilizare deplină
târziu în după-amiaza zilei de 31 iulie.
Luni, 3 august, Germania a declarat război Franței.
În același timp, belgienii au refuzat o cerere germană
pentru trecerea prin tara lor.
In Marea Britanie, era sărbătoarea bancară din august.
Mulți oameni plecaseră în vacanță,
inconștient de dezastru care începea să se dezvolte.
Marți, 4, armata germană a trecut în Belgia
ca Planul Schlieffen a fost pus în mișcare.
a cerut Marea Britanie o retragere imediată, dar a fost ignorată.
Cancelarul Bethmann Hollweg a respins tratatul Marii Britanii cu Belgia
ca doar o bucată de hârtie.
La miezul noptii, Marea Britanie a declarat război Germaniei.
Franța mobilizase peste 1,7 milioane de bărbați, organizat în cinci armate,
și le-a transportat până la frontiera sa de nord-est.
Germania a transportat 1,5 milioane de oameni, organizat în șapte armate
până la granițele franceză și belgiană.
Încă 200.000 au fost trimiși în Prusia de Est
pentru a se apăra împotriva unui atac rusesc.
Rușii, nedorind să aștepte pentru ca armatele lor vaste să se mobilizeze,
a început să avanseze în Prusia de Est cu două armate, fiecare cu 300.000 de oameni.
Britanicii au întârziat programul, dar întrucât armata ei era mult mai mică,
nu a durat atât de mult.
Forța expediționară britanică, sau BEF, care a navigat în Franța
format din două corpuri de armată și o divizie de cavalerie,
în total 150.000 de oameni.
BEF urma să ia poziții de-a lungul Canalului Mons-Condee
chiar în interiorul Belgiei.
A urmat un scurt interludiu de cinci până la zece zile,
în timp ce proviziile erau aduse iar trupele destramate
și a mers pe jos la pozițiile lor de start.
Înaintarea germanilor era deja în întârziere
datorită apărării pline de spirit înființată de o mică armată belgiană,
200.000 de oameni.
Nemții au trebuit să aducă în discuție obuziere enorme
a bate forturile belgiene cu un cost considerabil în vieți.
Consecințele de a modifica orarul,
în special pe extrema dreapta,
ar avea ramificații serioase în săptămânile care au urmat.
Cea mai mare campanie a războiului a început cu bătălia de la frontiere.
Cinci infracțiuni au fost lansate de francezi sub comanda lui Joseph Joffre.
Cele zece zile în care bătăliile au fost luptate s-au dovedit costisitoare.
Peste 300.000 de soldați francezi au fost uciși.
Bătăliile de la Mulhouse, Lorena, Ardenele, Charleroi,
iar Mons au fost lansate mai mult sau mai putin simultan
și a marcat ciocnirea ambele planului francez 17
și Planul Schlieffen german.
Cu culorile desfășurate și trupele cântând, francezii și-au lansat atacurile inițiale,
cu infanteriei înaintând cu baionetele fixate.
Atacul de deschidere la Mulhouse a avut succes,
precum au fost atacurile de început din Lorena,
dar germanii pur și simplu se retrăgeau pentru a atrage infanteria franceză în capcane
unde puteau fi exploziți cu mitraliere și artilerie grea.
În timpul contraatacului lor, germanii au reusit
în conducerea francezilor înapoi la pozițiile de început,
ci un avion de recunoaștere francez a observat acumularea germană
și așa a pregătit o apărare adecvată.
Când germanii au atacat pe 24 august,
au fost incapabili pentru a obține câștiguri semnificative.
În ciuda încercărilor repetate, linia franceză a avut loc,
ducând la impas și război de tranșee.
În acelaşi timp cu nemţii călare contraofensiva lor din Lorena,
au montat si ei un atac major în Ardenne,
terenul dens împădurit care se întinde pe granița franco-belgiană.
Francezii anticipaseră întâlnind o forță germană atât de mare
când și-a început atacul pe 21 august,
dar spiritul ofensiv francez nu se potrivea
împotriva bine plasate mitraliere și artilerie.
În două zile, armatele franceze erau în plină fugă,
doar oprindu-i pe germani la Sedan şi Verdun.
Între timp, la Charleroi,
germanii au provocat prima lor înfrângere pe Armata a cincea franceză,
comandat de generalul Lanrezac.
prevăzuse Lanrezac acumularea germană în Belgia,
dar a fost împiedicat de la extinderea armatei sale la nord prin Joffre,
comandantul său șef.
Până când Joffre a cedat pe 20 august,
Armata a II-a germană se apropia de Nemours.
Deşi Lanrezac a vrut să rețină atacul
până la Forța Expediționară Britanică era pe poziție,
germanii se asiguraseră deja două capete de pod peste râul Somme.
Au urmat două zile de lupte grele, cu francezii luând pierderi grele.
Spre vest, linia s-a prăbușit,
expunând aripa dreaptă al Forței Expediționare Britanice
la Mons.
Cu vești despre retragerea franceză din Ardeni,
Lanrezac a fost nevoit să comandă o retragere generală a forţelor sale.
Procedând astfel, probabil că a salvat armata franceză
de la distrugerea completă.
Cu toate acestea, Joffre a ales să-l facă un țap ispășitor pentru eșecurile franceze
și pentru eșecul Planului 17.
La Mons, britanicii și germanii au luptat prima lor bătălie,
începând cu 23 august.
Germanii nu se așteptaseră să dau peste BEF,
sub comanda lui Sir John French,
întrucât a căutat să se lege cu Armata a V-a a generalului Lanrezac
la Charleroi.
Sir John French avea două corpuri de infanterie
desfășurat pe un front de 40 de kilometri la est și la vest de Mons,
cu canalul în faţa lor.
Flancul lor estic aproape a ajuns Armata a cincea franceză în retragere,
dar Sir John French nu anticipase întâlnirea cu Armata I germană
în timp ce îi urmărea pe francezii care se retrăgeau, și cu siguranță nu în forță.
Germanii i-au depășit numeric pe britanici doi la unu la infanterie și tunuri,
dar atacurile lor de deschidere s-a dovedit dezastruos.
Infanteristul britanic era echipat cu o pușcă Lee-Enfield încărcată cu încărcătură,
și a fost antrenat să tragă 15 runde pe minut cu precizie.
Ca urmare, nemţii au fost tăiaţi în cete.
Într-adevăr, mulți au raportat britanicii par să aibă foarte multe mitraliere.
Așa a fost rapiditatea și acuratețea focului lor.
Pierderile britanice au fost, de asemenea, mari, aproximativ 1.600.
Dându-și seama că BEF nu avea să fie eliberat de Lanrezac,
French a ordonat o retragere.
Germanii au ales să nu dea urmărire întrucât făcuseră multe victime.
Cu toate acestea, Marea Retragere începuse.
Ar fi nevoie de armatele britanice și franceze până la marginea Parisului.
Pe 26 august, două corpuri sub comanda generalului Smith-Dorrien
au fost nevoiți să se întoarcă și înfruntați inamicul la Le Cateau.
Epuizat de zilele lor de marş şi luptă constantă
și probabil să vină sub atac greu oricum,
hotărî Smith-Dorrien
ar avea o șansă mai mare de a face o poziţie de luptă.
Din nou, abilitățile de muscheterie cu nume ciudat
a infanteristului britanic a venit în prim-plan.
Avansul german a fost suficient de încetinit
pentru a permite britanicilor pentru a organiza o altă retragere,
dar costul fusese mare.
Aproape 8.000 de soldați britanici deveniseră victime.
Sacrificiul lor nu a fost însă în zadar,
pentru înaintarea germanilor asupra Parisului fusese amânată.
Era la est de oraș, pe Marna,
că armatele aliate epuizate au reușit să lanseze o nouă ofensivă.
Începând cu 6 septembrie,
Armata a VI-a franceză atacat pe flancul drept al germanilor.
Întorcându-se să întâmpine atacul, s-a deschis un decalaj de 30 de mile,
pe care aliaţii s-au grăbit să le exploateze.
În luptă disperată,
6.000 de soldați francezi de rezervă au fost transportate din Paris
într-un flux de taxiuri.
A fost suficient pentru a salva ziua,
iar decalajul s-a lărgit și mai mult printr-un atac surpriză
lansat de Armata a cincea franceză pe 8 septembrie.
De teamă de o descoperire aliată,
șeful de stat major german, Helmuth von Moltke, a ordonat o retragere.
S-au retras 40 de mile
la apărări bine pregătite pe râul Aisne.
Ei ar rămâne acolo pentru următorii patru ani.
Bătălia de la Marne a fost un succes strategic
pentru francezi și britanici,
așa cum reușiseră în a arunca înapoi ofensiva germană
și revendicarea unui teritoriu pierdut în săptămânile precedente.
A pus capăt efectiv oricăror speranțe nemţii poate să fi avut
de a aduce războiul pe frontul de vest până la o închidere timpurie.
A fost și sfârșitul războiului de mișcare
care caracterizase conflictul de până acum.
De acum, cele două părți s-au stabilit
într-o din ce în ce mai mult model familiar al războiului de tranșee.
Germanii, săpat în apărări bine pregătite,
ar trebui mutat de atacurile aliate.
Costul fusese mare.
Francezii au suferit aproximativ 250.000 de pierderi.
Germanii, o sumă similară.
BEF suferise alte 12.733 de victime.
Între timp, pe frontul de est, războiul mergea bine pentru germani.
La începutul lui august,
două armate ruseşti invadase Prusia de Est.
Armata a II-a a generalului Samsonov înaintase dinspre sud-est,
și Armata I a generalului Rennenkampf avansat dinspre nord-est.
Planul era pentru Armata I să angajeze Armata a VIII-a a germanilor
sub generalul Prittwitz într-un atac frontal,
în timp ce armata lui Samsonov i-a cuprins pe germani din spate.
Inițial, campania a mers bine, dar Rennenkampf îl detesta pe Samsonov,
iar răzbunarea lui avea să rezulte într-o înfrângere catastrofală
pentru ruşii de la Tannenberg.
Germanii, conștienți de frecare între cei doi comandanți,
mesaje necodate interceptate între cele două armate
și au putut astfel să întindă o capcană pentru involuntarul Samsonov.
În acțiunea care a urmat, aproximativ 95.000 de ruși au fost capturați
și 30.000 uciși.
Doar 10.000 de ruși au reușit să scape.
Samsonov s-a împușcat
mai degrabă decât să înfrunte dizgraţia de raportare a dezastrului.
Tannenberg și-a făcut reputația a doi generali germani
care ar juca roluri centrale în viitorul războiului,
Paul von Hindenburg și Erich Ludendorff.
Bătăliile din prima lună a războiului îşi luase taxă
asupra minusculei trupe expediționare britanice.
Pentru Lord Kitchener, era sigur să dureze cel puțin trei ani
și să nu se termine până la Crăciun, după cum spunea opinia populară.
Guvernul a refuzat a permite recrutarea,
așa că Kitchener a decis să valorifice asupra fervoarei patriotice de masă
care măturase țara la izbucnirea războiului.
Inițial a chemat 100.000 de voluntari
folosind una dintre cele mai cunoscute postere publicitare din toate timpurile.
Bărbați inundați în birourile de recrutare, iar Kitchener a scăzut limita de 100.000.
Până la sfârșitul anului 1914, peste 1 milion de bărbați răspunsese la apelul său.
În loc să creeze noi regimente,
noii recruți pur și simplu au fost absorbiți în noi batalioane.
Până la sfârșitul războiului, unele regimente aveau peste 40 de batalioane.
Multe dintre aceste batalioane
au fost crescuți din bărbați cu interese sau profesii comune,
sau care au venit din același oraș sau oraș.
Au devenit universal cunoscute ca Batalioane Pals.
Deşi politica de a menține grupuri de bărbați împreună
poate și-a jucat rolul în menținerea moralului,
nivelul ridicat al victimelor însemna că întregi comunități
au fost dezfundate a oamenilor lor de după război.
Problema cu noile armate ale lui Kitchener
a fost echipat, îmbrăcăminte, și antrenându-i.
Majoritatea ofițerilor obișnuiți a fost trimis în Franța,
deci oferte de ajutor de la foști soldați au fost acceptați cu bucurie,
chiar dacă unii cunoștințele lor erau depășite.
Alți ofițeri au venit din școlile publice, Corpul de pregătire a ofițerilor.
Au primit comisioane temporare și erau cunoscuți de obișnuiți,
mai degrabă disprețuitor, ca domni temporari.
Puștile erau, de asemenea, insuficiente,
așa că trebuiau efectuate exerciții timpurii folosind bețe de mătură.
În Franța, BEF se luptă cu noul stil de război.
Șanțurile au început să frece peisajul francez
de la granița cu Elveția până la Marea Nordului în Belgia.
BEF a aflat, de exemplu,
că săpat tranșee pe versanţii înainte a dealurilor
le-a făcut mai ușor de vizat de către observatorii de artilerie ai inamicului.
Astfel, acum au început să sape pe reversul pantei.
Era toamna
că războiul de pe Frontul de Vest redevenit mobil.
Fiecare parte a început o serie de manevre îndreptate spre nord
în încercarea de a-l depăși pe celălalt.
A devenit cunoscut sub numele de Cursa către mare, dar rezultatul a fost un impas suplimentar.
BEF sa trezit centrat
pe vechiul oraș belgian de pânză din Ypres.
Nepronunţat pentru majoritatea britanicilor Tommy,
a devenit universal cunoscut sub numele de Wipers.
A devenit un nume sinonim cu moartea și distrugerea
și o scenă a unora dintre cele mai grave lupte pe frontul de vest.
Zona înconjurătoare era jos și mlaștină,
iar clima era umedă.
Drept urmare, apa nu s-a putut scurge
iar tranșeele nu puteau fi săpate suficient de adânc fără a mai întâlni apă.
Pământul înalt de acolo a fost ocupat de germani,
lăsând poziţiile britanice atât de expuse
că trebuiau ridicate paravane de pânză în încercarea de a ascunde mişcările trupelor.
Nu pot face niciun progres în Franța,
germanii au decis să încerce și trage cu pumnul prin BEF în Ypres.
Britanicii știau că nu erau rezerve în spatele lor,
și că, dacă nemții au spart, probabil că ar putea lua porturile de canal
și a tăiat comunicarea BEF cu Marea Britanie.
Ambele părți au aruncat pe toată lumea care ar putea fi cruţat în luptă.
Ca și în Marea Britanie, s-a auzit un val de fervoare patriotică
în toată Germania la izbucnirea războiului.
Universitățile au fost golite
ca mii de tineri, bărbați idealiști s-au grăbit să se ofere voluntari.
La Ypres, au murit în miile lor, tăiat de focul mortal al puștii britanice
pe măsură ce au avansat în rânduri de masă, parcă pe terenul de paradă.
A devenit cunoscut în Germania ca Der Kindermord bei Ypern,
sau Masacrul copiilor de la Ypres.
Prima bătălie de la Ypres a durat de la mijlocul lunii octombrie până la jumătatea lunii noiembrie.
Vechea armată britanică a murit în noroiul din Flandra,
bărbați a căror experiență ar fi foarte dor
în luptele ce vor urma.
Aproximativ 25.000 de soldați britanici au murit și au pierit și 50.000 de germani.
Kaiserul a ordonat armatei sale
să treci peste generalul French armata mică de dispreț.
A fost un nume care a rămas.
În viitor, să fii un Vechi disprețuitor era să impună respect.
Ambele părți, epuizate și frustrate
prin incapacitatea lor a face vreo descoperire,
s-au oprit să le lingă rănile.
Unii li s-au dat concediu de câteva zile,
dar acum era clar că războiul nu s-ar fi terminat până la Crăciun.
Pe mare a fost și războiul făcând puține progrese.
Primul Război Mondial începuse în parte datorită cursei înarmărilor navale
între Marea Britanie și Germania,
dar până la sfârșitul anului 1914 nici flote a dat un rezultat decisiv.
La Coronel, în largul coastei Americii de Sud,
o mică forță de raid germană livrase
prima înfrângere a Marinei Regale în secole.
Răzbunarea a fost rapidă,
iar răpitorii fuseseră prinși și s-a scufundat în largul Insulelor Falkland.
Evenimentul care i-a zguduit cel mai adânc pe britanici
a fost atacul german asupra Scarborough, Hartlepool și Whitby,
la 16 decembrie 1914.
Chiar dacă Royal Navy știa de raidul iminent,
amiralul Franz von Hipper a fost capabil să-și conducă forța
să-și lanseze atacul.
La aproximativ 8:10, în dimineața zilei de 16 decembrie,
armele și-au declanșat bombardamentul.
Când s-a terminat, atacul a provocat moartea a 137 de civili
și încă 592 de răniți.
Pentru a înrăutăți lucrurile, Hipper a putut să scape,
deşi navele lui au fost avariate
prin foc de artilerie de la două baterii de mal.
Un public britanic indignat cerea acum o acţiune decisivă.
Între timp, în Franța, Aliații au lansat prima ofensivă
încă de la debut de război de tranșee în toamnă.
Liniile de tranșee s-a stabilizat mai mult sau mai puțin,
dar Joffre, comandantul-șef francez, a vrut să câștige războiul repede.
Ofensiva urma să fie lansată împotriva întregii linii
de la Nieuport din Belgia până la Verdun,
în tot Artoisul și regiunile Champagne.
În acest caz, ofensiva de iarnă a fost regizat în principal
împotriva salientului german de la Saône,
care s-a aruncat în centrul Franței,
și un salient mai mic care a existat mai la sud la Saint-Mihiel.
Planul lui Joffre era să atace Armata a III-a a germanului
cu o forţă superioară numeric
pe salientul Saône la marginile sale nordice și sudice.
Încă un atac în Ardeni urma să fie lansat
cu scopul de a tăia linia de retragere a germanilor.
O serie de atacuri mai mici a început pe 10 decembrie,
urmată de lupte mai grele pe 20.
În ciuda faptului că este depășit numeric,
liniile germane au fost înrădăcinate efectiv.
Încă o dată, au demonstrat superioritatea războiului defensiv
peste starea actuală de atunci a războiului ofensiv.
Atacuri de infanterie pe teren deschis a eșuat în mod repetat
in fata a poziţiilor fortificate de mitraliere.
Comandanții aliați erau convinși că infanteria ar putea învinge,
mai ales ca ei credeau că ofensiva răsăriteană
împotriva ruşilor atrăgea batalioane din Franța.
Pentru soldații care se adăpostesc în tranșeele lor, astfel de strategii mărețe au însemnat puțin.
Pe măsură ce Crăciunul se apropia, forturile lor s-au întors acasă.
Optimismul amețitor al lunii august,
când toată lumea credea totul s-ar termina până la Crăciun,
fusese înlocuită de o realizare sumbră
că războiul era probabil să dureze mult mai mult.
În ziua de Crăciun, soldații de ambele părți și-au părăsit tranșeele
și întâlnit în pământul nimănui să schimbe țigări și bunăvoință.
Era ceva ce soldații de-a lungul secolelor făcuse,
dar de data aceasta, a adăugat uimitor dat fiind măcelul fără precedent
experimentat de ambele părți.
Deşi ofiţeri superiori a încercat să oprească o astfel de fraternizare,
armistițiul de Crăciun, așa cum a devenit cunoscut, a durat toată ziua în unele sectoare,
și chiar mai mult în altele.
Cu sărbătorile încheiate,
trupele s-au întors în tranșeele lor să reia războiul.
Probabil că mulți au sperat asta aveau să ajungă acasă până la Crăciunul viitor.