Це одна з найтрагічніших історій з кінця Другої світової війни.
Як обертається війна на користь союзників,
і що Франція на збираються звільнити,
сотні в'язнів відправився на початок літа 1944 р.
в поїзді до Тулузи, напрямок Дахау.
- Це історія жменьки чоловіків,
які збираються вбивати мирних жителів протягом тижнів.
Це політичний депортаційний конвой є одним з останніх поїздів
прямуючи до таборів смерті.
Крім того, його подорож триватиме 2 місяці,
найдовша за всю Другу світову війну.
57 днів пекла.
- Ми сходимо з розуму.
Голос обірваний, автоматна черга, розкрадання, саботаж,
потяг продовжує зупинятися, зникають і знову з’являються
прокрастися в середину лінії фронту.
- 20 разів поїзд мав зупинятися і 20 разів він все одно пройшов.
– Тому ми назвали його «Поїзд». привид, бо про це ніде не повідомлялося.
Чому Німеччина Нацисти в повному безладі,
вона наполягає на депортації своїх в'язнів?
- Рішучість нацистів очолити ці депортаційні конвої до кінця,
просто вражає. Він вийшов питання про надання їм шансу.
Хто вони такі, щоб стільки мати цінність в очах H****?
Поїзд-привид візьме -він до депортації,
деякі з найбільших борці опору з Франції?
- Для французької міліції та поліції, це шкідники, які повинні бути знищені.
– Коли тато пішов, вони нічого не сказали.
Звичайно, я був у шрамах усе життя. Як інакше ви хочете, щоб це було?
Чи вдасться зупинити опір цей потяг і не дати йому прибути до Дахау?
Яка співпраця нацистам було вигідно?
- управління SNCF вів війну із залізничниками.
Як, запхавшись у вагони для худоби,
ці чоловіки та жінки мають- Чи пережили вони своє довге випробування?
Скільки втече?
— У мене був шанс 1000, щоб вийти з цього, я тут.
Завдяки винятковим свідченням в деякі вижилі та їхні родини,
Ось неймовірна одіссея бійців опору з цього конвою,
більш відомий як Поїзд-привид.
18 серпня 1944 р. в Соргесі.
Дивна когорта в'язнів перетинає це маленьке місто,
розташований за кілька кілометрів від Авіньйона.
Коли він бачить їх повз, Чарльз Тесьє тоді було лише 10 років.
– Там була аптека, тут, на задньому плані, ратуша.
Ми бачимо дію жандармів, які наглядають за конвоєм.
Ви бачите, який у них вигляд? Вони не були смішними.
Люди не дивилися на нас, вони всі ховалися, боялися.
Крім дітей, які нічого не боялися.
Справжня колона смерті живий, такий вражаючий,
що він не бачить цьому кінця. Це бачення буде переслідувати його все життя.
– Я переходив дорогу, просто попереду автомобіль Opel, де перебували офіцери.
Я був біля машини і Я міг доторкнутися до самого капюшона.
Я чітко бачив німецьких офіцерів зі своїми бейджами і всім іншим.
Депортована колонія є зовсім в кінці, там,
з дамами на чолі, які тупцювали навколо.
Стояв ряд фельджандармів яка пролягала вздовж стін будинків,
і хто привіз людей.
Я опинився віч-на-віч тут з фельджандармом,
хто повернув мене з силою,
штовхаючи мене своєю палицею.
Але я встиг побачити, як проходить колона,
яка ніколи не закінчується, це щось жахливе.
Я все ще їх бачу.
Це образ, який нагадує мені триває з тих пір.
Ми не знали, звідки вони приходили або куди вони йшли.
Ніхто не міг цього сказати.
Це було лише через півстоліття Чарльз знатиме походження цього конвою,
історія якого майже канула в забуття.
Історія, яка починається на початку літа 44.
Союзники щойно висадилися Нормандії і, незважаючи на інтенсивність боїв,
німці продовжують свою програму моторошна депортація почалася в 1942 році.
На кінець червня 1944 р. понад 100 конв вже відправив 70 000 євреїв із Франції,
і майже 40 000 бійців опору і політичні в'язні,
у бік таборів смерті. Саме в цьому контексті, що на півдні Франції,
в Тулузі 03.07.1944 сот в'язнів доставляють на станцію Матабіо,
на майданчиках, відведених для товарів.
Починається їхній кошмар.
— Ми в кінці станційної платформи Matabiau, біля цієї зловісної станції
нирковий, який служив для всіх депортаційні конвої.
Це було непомітне місце їх відправлення люди, ці борці опору,
які вже постраждали місяці й місяці в'язниці,
що ми збираємося замкнути в цих вагонах на худобу невідомо куди.
Підозрювали, що приєднаються таборів, а не про жах, який на них чекав.
Це точно не так.
О другій годині ночі нас підняли,
і вони привезли нас у вантажівках для мобільних телефонів,
на сортувальній станції в Тулузі.
Анхель Альварес - останній свідок.
Знову останній депортований живий з Потяга-привида.
Йому було лише 18 років, коли він відправляється в цей конвой.
— Були й фельджандарми, тому що ми бачили їх з їхніми машинами.
Це були елітні війська.
Німецький офіцер, який кер конвой, він сказав нам:
«Ми веземо вас до Німеччини, ми вас усіх переб'ємо,
тому що ви всі злодії або паразити, або терористи».
Ми знали, що нас депортують, і він сказав чітко, ясно і точно, по-французьки.
60, були. Вагон був повний.
- Хто організовує і хто керує від'їзду депортаційного конвою?
Це служби поліції Рейху в Тулузі,
це гестапо визначає, хто йде відпустка, яка встановлює поіменний список,
хто обирає в'язнів.
Гестапо у Франції та гестапо, які керують системою концентраційних таборів.
У цьому списку депортованих є Клод і Раймон Леві, батько письменника.
— Це не відправлення поїзда з того, що сказав мені батько.
Є сотні чоловіків, які є вже в умовах втоми,
величезне виснаження, які ми доставляємо до доків,
що вантажимо у вагони як худоба вантажить їх,
які знаходяться всередині цих вагонів стоячи, притиснуті один до одного,
у вагонах, де немає вікно, є 2 невеликих мансардних вікна,
в літо, яке буде рекордною спекою.
— Зараз мене закриють двері, і ми не зможемо вийти.
Німці були як тут біля стіни. На землі лежав чортовий кулеметник,
з увімкненим зарядним пристроєм. Я сказав :
«Беремо автомат, починаємо стріляти і всі тікають».
Він сказав мені: «Якщо ти переїдеш, ми називаємо німців».
А потім ми поїхали в Бордо.
У той момент німці вибрали як шлях, щоб пройти через захід.
Бордо, Тур, Париж, потім Німеччина.
З Дахау в кінці шляху.
Найлогічніше було б пройти через Лімож,
але присутні війська в районі Ліможа,
перешкоджав будь-якому проходженню склади вантажних вагонів.
Війська Жоржа Гінгуена, перший борець опору у Франції,
але й терор серед військ Німці в Дордоні та навколо Ліможа.
Складається з кількох автомобілів пасажири німецьких солдатів,
і біля десяти вагонів худоби де Сотні в'язнів збиті разом,
колона прямує до Бордо.
Але Анхель Альварес готовий все, щоб вибратися з цієї пастки.
– Нас було 3, хто хотів втекти разом. Отже, ми вирішили, маємо:
«Ми повинні взяти маленьке віконце. Отже, щоб взяти маленьке вікно,
кожен, він був сам за себе а нас було троє.
Тому ми взяли каштан.
снайпери, вони підірвали доріжки,
тому вони не могли їхати швидко.
Коли поїзд відправлявся з Сент- bazeille, він йшов дуже повільно.
А потім настала ніч.
Підсунув дошки, дріт з ним залишилося колюче залізо,
і я почав пхати головою.
Я зробив м'яч, але потяг зупинився.
Тому вони включили фари, і вони почали в мене стріляти.
Я почав йти до Гаронни, під час бігу вони застрелили мене.
Але вони мене не чіпали.
Впавши з поїзда, Ангел, поранив голову,
йому вдається знайти сили пірнути в Гаронну,
і повернутися до маленького села де Кутюр, на іншому березі.
Його збирають і ховають протягом 2 днів.
Він перший втікач із Потяга-привида.
- Ніхто більше не втік, як я, тому що у нас був шанс один із 10 000,
вийти з цього так. Німці, якби тебе побачили,
були фари для ніч і ч***ні кулеметники.
Те, що я зробив, було божевіллям.
У мене був шанс 1 з 1000 щоб вибратися з цього, я тут.
Я відновив зв’язок із Опором, і я продовжую боротися.
Я виконав свій обов'язок.
Але щоб зрозуміти хто це депортовані з Потяга-привида,
нам потрібно зробити невеликий крок назад.
Тому що Анхель Альварес – ні будь-який в'язень.
Йому лише 18, але це вже минуло 2 роки він був в опорі,
і місяці, коли він був ув'язнений В'язниця Сен-Мішель в Тулузі.
Близько 120 депортованих із «Потяга-привида». прийти з цієї в'язниці.
Усі борці опору, герої з ледве 20 років, як Деміен Нардоне.
Норберт, його син, входить до перший раз у цьому вольєрі,
де кожен день цього раннього літа 44 року, мучимо, судимо і стріляємо,
що французька поліція потім викликає терористів.
- Мені стало дуже смішно бачити коли я був молодий зовні,
а потім тут зараз, тут всередині, знаю, куди пішов мій батько.
Повернення сюди 13 квітня 44 року.
Він пішов 2 липня. але поїхати на поїзді-привиді.
Воно рухається.
Батько пішов у бойову групу, на початку роздавав листівки,
потім після цього була вибухівка, потім після цього вчинили напади.
На жаль, його заарештували французькими жандармами.
Воно є у французьких жандармів доставили в гестапо, а звідти
він опинився у в'язниці Сен-Мішель. Тоді він був дуже молодим,
це було у віці від 16 до 19 років що все сталося.
- У в'язниці Сен-Мішель були кілька дуже великих бійців опору Тулузи,
зокрема Альберт Лаутман, який був секретним військовим чиновником.
Далі було все особового складу 35-ї бригади.
Марсель Лангер.
Це FTPMOI, Francs-Tireurs, Прихильники трудових іммігрантів,
які стали жертвами величезної сіті французької поліції в квітні 1944 р.
Ці чоловіки та жінки будуть доставлені режимом Віші до німців.
Це теж за його стінами, в одній з його в'язниці у в'язниці Тулузи,
що Анхель Альварес ув'язнений і підданий тортурам, спочатку французькою поліцією.
– Вони вдарили нас усіх чотирьох спеціальної групи.
Це була спеціальна бригада з прибирання. Вона називалася група F.T.P.
Франки-тирери та французькі партизани. Я збирався вбивати німців,
але французи, які були продали також німцям.
15 днів і 15 ночей вони стукнув так що продам мережу.
Я нікого не продавав. У мене є шишки по всій голові,
У моїй голові все ще є отвори.
У Тулузі мене посадили в спеціальній камері,
ми всі були засуджені на смерть. Вони були лише молодими людьми,
вони прийшли, коли відкрили камеру, ми не знали, кому вони збиралися дзвонити.
- Є ці фальшиві суди, де вранці, у вас є 3 французьких судді, які присутні.
В'язень повертається, у нього немає адвоката, його негайно засуджують,
і розстріляли через півгодини у дворі.
Друзями тата були Борис Франкель був Енцо Лоренці,
це був Еміль Якубовіц.
Це велика кількість їх розстріляють,
тобто молоді люди, які були від 16 до 25 років,
і більшість з яких померли, кричачи: «Хай живе Франція» з іноземним акцентом.
Як і всі його побратими з 35-ї бригади, Раймон Леві та його брат Клод,
тоді думають, що їх спіткає та ж доля, як повідомлення, слід.
Раймонд відбиває цей шматок під час його затримання.
- Він написав, він вигравірував на ньому, з невеликим наконечником,
залишилися бастилії брати. 21ᵉ FTP Раймонд Леві.
Отже, поїзд-привид везе 120 борці опору, які були тут ув'язнені,
у в'язниці Сен-Мішель.
Але найбільший контингент ув'язнених відправився в Тулузі в цьому конвої
від 03.07.1944 р. походить с з концтабору Верне.
Розташований в Ар'єжі, біля підніжжя Піренеїв, цей табір замикає прибулих іноземців
з усієї Європи з великою більшість іспанських республіканців.
– Це були переважно політичні опоненти до H****, Муссоліні, Петена, Франко також.
Багато антифашистів, очевидно, всі ці люди, які були залучені.
Загалом їх було близько 35 тис осіб, які були інтерновані.
Табір Верне по суті вже було спустошено під час кількох хвиль депортації.
На кінець червня 1944 р. інтернованих залишалося 403 особи. які сідають у Потяг-привид.
— Мій дідусь був із ними. Моєму дідусеві на той час було 55 років.
Він був одним із найстаріших.
Карлос Бурані заснував партію Італійський комуніст у Флоренції.
Це Хуан де Пабло, свого роду професійний революціонер пройшов навчання в Москві.
Написав першу книгу ще до кінця війни,
про історію Потяга-привида.
Дали табір Верне французькою адміністрацією,
до німців 9 червня, т. є. 3 дні після висадки.
Усі звіти начальника табору кажуть, що очікували,
щоб ув'язнені взяли під контроль з табору, після висадки.
— У німців немає впевненість у стані місць позбавлення волі.
Це решета, французькі тюрми занадто багато в'язнів і забагато втеч.
Саме з цієї причини в регіоні посилюються репресії,
з вішівськими ополченнями, а й с сумнозвісна дивізія СС Das Reich,
який розташований на південному заході.
До його честі розправи на кшталт Орадур-сюр-Глан,
або на кілька днів раніше, все населення села,
було вбито 643 чол.
— Поки один із батальйонів SS Das Reich повертається до Нормандії,
8 червня 1944 року там залишився батальйон, в секторі Піренеїв,
за наказом Н****, йти і бризкати будь-якої форми опору в Піренеях.
Це в цій атмосфері війни тотально, з подвоєною пильністю,
після втечі Анже Альвареса, що поїзд-привид відновить свій маршрут.
Отже, конвой складається з борці опору з в'язниці Сен-Мішель,
і табір Верне, до якого додається a тридцять жінок із табору Ноя,
вони також були борцями опору.
Всього утримувалося 550 в'язнів під ескортом близько 150 солдатів.
- Це може здатися дивним, організувати такі депортаційні конвої,
в середині літа 1944 р. тоді як союзні війська,
знаходяться в процесі закріплення в Нормандії.
До останнього Х**** вірив, що йде виграти Другу світову війну.
Усі ці останні відправлення колони у депортації пояснюється спочатку,
цією невблаганністю, цим придушення опору.
Ми не повинні залишати жодного шансу ідейним ворогам Рейху,
комуністи, євреї, ці в'язні,
не може вийти живими з нацистських тюрем.
Ці бійці перш годину продовжують свою довгу агонію,
у бік таборів смерті.
Потім поїзд прибуває в Бордо прямує на північ до Ангулема.
Але на висоті небагато Станція Parcoul Médillac,
Літаки Королівських ВПС націлити конвой.
Напруга надзвичайна.
Союзники хочуть перешкодити військам Німці приєднуються до Нормандського фронту.
- Поїзд зупиняється, але вагони зроблені з дерева,
тому кулі, вони ріжуть ув'язнених всередині, це бійня.
Тату, він сказав мені, що він є переконаний, що на наступному проході він помре.
Але він каже собі, що ми повинні щось спробувати.
У нього біла сорочка, він її знімає, він просить Клода дати йому
його блакитну сорочку, і він розмахує цим прапором.
У той момент, коли вони є пірнання назустріч конвою,
командир ескадрону бачить прапор і тому він повертається до рівня,
І коли досягає висоти воза, де вимпел майорить,
він це робить.
Кінчик його крила є 5-6 метрів від вагона.
Батько мені сказав: «Знаєш, з усім моїм життя, це мить, коли я побачив свободу,
найближчий і найдальший від мене.
Є поранені і кілька загиблих, у тому числі з німецького боку.
У сум'ятті 2 полонених втік.
Локомотив пошкоджений.
Можливо, це кінець випробувань для депортованих,
але потягу нарешті вдається дістатися до Ангулема.
Потерпілих евакуювали, і після 2 днів вагань,
вирішує зробити начальник поїзда повернути назад і сховатися в Бордо.
Стратегічний вихід.
- Поїзд-привид прибуває в місто який дуже відзначений співпрацею,
з мером Адрієном Марке, який був ультраколабораціоністом.
Префект Сабатьє і його заступник Моріс Папон,
які займаються депортація євреїв.
Існував і паралельний шрифт які працювали спільно з гестапо
і хто теж найняв масові арешти учасників опору.
Через 6 днів після виїзду з Тулузи, потяг заблокований на вокзалі Бордо.
Командир конвою шукає рішення шлях до Дахау.
3 дні залишаються в’язні натовпилися у вагонах для худоби,
без нічого їсти. І раптом, 12 липня,
німці викликають депортованим залишити поїзд.
Вони перетинають Бордо пішки пустеля для дивовижного місця призначення.
- Поїзд-привид стоїть на станції Сен-Жан, не знаючи, що робити,
з цих 550 в'язнів вони знайшли місце взяти їх у полон,
яка є синагогою Бордо, яка мала вже відбував ув'язнення 10 січня 1944 р.
коли була облава Євреї з Бордо.
550, вони повинні були повернутися будь-якою ціною. Все спустошено.
Вони встановлені на всередині синагоги,
і за ними спостерігали нацисти, які були на вершині.
Але тут можуть хоч полежати,
і знайти трохи свіжості на кам'яних плитах.
Теж беруть за перше усвідомлюючи їх кількість.
Перш за все, надія відроджується, тому що тут,
інформація з фронту вдається перетнути ці стіни.
- Французи, які проживають в будівлі навколо синагоги,
виходять на балкони панелями інформувати ув'язнених,
під носами, під бородами у німців: "Тримайся! Американці йдуть".
Це було так, невеликі акти опору.
Ця сума невеликих актів опору, вона теж сформувала опір.
В'язні Потяга-привида тримаються на це сподіваються і навіть починають мріяти.
Їхні товариші по Опору, це очевидно, вони звільнять країну,
і вивести їх із цього випробування живими.
– З 5 червня, тобто за день до висадки в Нормандії,
був поставлений на місце опором який ми називаємо зеленим планом,
це загальний національний план диверсії на залізничних коліях.
З липня місяця мережа майже не працює.
— Пріоритет — не допустити німців щоб повернутися на Нормандський фронт.
Перешкоджати їм, саботувати все те може завдати шкоди німецьким військовим зусиллям,
це пріоритет,
влітку 44-го.
Назад у кущі, Анже Альварес, перший втікач із поїзда-привида,
бере активну участь у цих диверсіях.
– Оскільки я був колишнім шахтарем і що я порозумівся з динамітом,
Мене попросили щось зробити підривати вагони, але не потяги,
тому що паровози були французів, які їх очолювали.
Я винайшов річ з електричними проводами,
і коли поїзд проїхав над ним, він поставив 2 речі в контакт,
це підірвало вантаж 2 метри назад.
Я підірвався біля сорока тренує так.
– 45%, майже половина машин марні в південно-західному регіоні,
наприкінці липня 1944 р.
– Для німців усі ці регіони стали складними регіонами для проходження.
Все більше французів приєднується опір і поповнити свої ряди.
Для начальника поїзда, ситуація серйозно ускладнюється.
Він застряг у Бордо на 2 тижні.
— Вони вже не знають, що робити посадити цих хлопців у синагогу.
Вони мають наказ привезти їх до Німеччини. Вони вивчають штатні карти,
вони думають, що робити, вони отримують ймовірно, суперечливі накази.
Воно скрізь.
І навіть всередині синагоги.
Бо по-своєму вихованці Поїзда Привид продовжує залишатися бійцями опору.
Деякі, як Крістіан де Рокморель, молодий засновник маквісу Бір-Хакейм,
люк плани втечі.
— Батько дуже хотів втекти. Очевидно, там був вітраж,
який виходив назовні і він одразу подумав,
так він міг втекти. Разом з двома іншими полоненими вони сховалися
і німці пішли по них. Їх поставили у дворі,
стоячи біля стіни.
Кожен раз, коли вони рухалися дуже мало, удари посипалися
і, нарешті, вони втратили свідомість.
Їм сказали після того, як він був вітають оплесками,
як герої, коли вони є прийшов разом з іншими полоненими.
Але вони не пам’ятали про це, бо що вони були практично без свідомості.
Зі своїми 2 товаришами Крістіан де Рокморель ледь уникає страти.
Але їхній кат цього не зробив завжди був таким поблажливим.
– Коли їх зачинили в синагозі з Бордо святкували 14 липня.
Всі, більше половини були іноземці.
Що їх зблизило, це Марсельєза.
— Нацистам це зовсім не подобалося що вони співали Марсельєзу.
Вони взяли 10 навмання.
10 розстріляно 31 липня 1944 року. Тому що вони співали «Марсельєзу».
Альберт Лаутман, командувач армією секрет регіону Тулуза,
був одним із 10 розстріляних. Репресії стають все більш варварськими.
Це ознака нервозності Німці, які добре пахнуть,
що війна програна.
H*** також оскаржується частиною свого персоналу.
20 липня він уникнув операції Валькірія та атака, спрямована на нього.
Якщо він хвалиться перед Муссоліні який він отримує в той же день,
Осьові сили є добре до фіаско.
На східному фронті рад зараз у Польщі та відкривають
24 липня перше, жах Шоа, у таборі Майданек.
Опір поїзда привид далеко не уявляють
що приготували для них їхні мучителі.
Того ж дня, 24 липня, союзники розпочати операцію «Кобра» в Нормандії,
біля Авранша прорватися нарешті німецький фронт.
Але H**** не піддається, навіть навпаки.
Депортація посилюється.
- Останній крок у скелелазінні репресії, 30 липня 1944 р.
H**** продиктовано знаменитим указом, терор і диверсії, хто віддає наказ
перестати судити людей перед військовими судами.
Ці процедури тривали надто довго. Служби нацистської поліції у Франції
зайнято, тепер потрібно виконати на місці або систематично депортувати,
жертви репресій до концтаборів.
- Багато мереж є проникли в гестапо.
Буде приблизно більше ніж В області розстріляно 300 бойовиків,
плюс багато маквісів, які були знищені німецькими бойовими силами.
Дійсно, ми в ситуації терору, і ми маємо множення
рейдів а також арешти борців опору.
Серед цих арештів, ще близько 150 бійців опору,
поєднає долю депортовані з Потяга-привида,
коли він відновить свою дорога до Німеччини.
Серед них є молодь новобранців, як Марсель Піле.
— Значить, це його молодший брат перш за все, він був дуже молодий.
Він був просто бійцем опору, він не лідер.
«Дорогі сестро і зять, я відколи я вийшов із в'язниці.
Я не наважувався сказати мамі. вона І так поганої крові достатньо».
А ще є кухарі таких мережах, як Georges Bonnac.
Цей провідний борець опору був навіть збирався командувати FFI,
Внутрішні сили Франції по всьому регіону Аквітанія.
Жильберта, його дочка, побачила, як її життя перевернулося з ніг на голову блискавично сьогодні вранці влітку 44-го.
- Це останнє фото де ми всі троє в мирі.
Це було під час війни. Останнє фото щастя.
Ми не знали, що відбувається впасти на кут наших голов.
Було 2 німці в костюмах, 2 чоловіки.
Пізніше я знав, що це так Справді гестапівці.
Вони були жорсткі і нічого не говорили, вони стояли в глибині кімнати,
а говорив завжди міліціонер.
Вони нічого не сказали.
Коли тато пішов, вони нічого не сказали.
Батька я більше не бачив.
Його катували і так само, не було ризику, що його побачать.
Тоді, знаєте, нацисти були жахливі.
Всі розбилися, всі злякалися.
Це було лише наприкінці війни Гілберт Боннак дізнається, що його батько,
був депортований на борт таємничий потяг-привид.
– Я був відзначений усе життя. Як інакше ви хочете, щоб це було?
І це тут, у в'язниці від Форт-дю-Рат до Бордо,
що французька поліція і гестапо закатованих і ув'язнених борців опору.
Подібна історія у Рене Лафонта.
Лідер Médoc maquis, він є жертва величезної сіті.
— У той день, коли він приїхав, його катували.
- 7 вибитих зубів, перфорація живота.
Його носили німці розпитувати його, він не міг ходити.
— Крім того, людина, яка мала був заарештований одночасно з ним,
і забрали до гестапо побачив його того самого вечора,
ця особа сказала «Лафонт, при До цього часу він повинен бути мертвим».
— Він був повністю знищений.
Зараз 5 серпня 1944 року.
Минуло майже 4 тижні Командир поїзда-привида,
шукає спосіб піти Бордо та повернення до Німеччини.
І це ще один поїзд показує йому шлях, яким слідувати.
Дійсно, 30 липня новий поїзд в'язнів, які також залишили Тулузу,
вже прибув до Німеччини, через 5 днів і проходить через долину Рони.
Для нього без сумніву, Це маршрут, яким слід слідувати.
Залишається лише знайти парові машини в робочому стані.
— Німці вирішують і наказ SNCF, який виконує.
Це угода про перемир'я. Це справді державна співпраця,
між Віші після перемир'я червня 40 р. і окуп.
Перемир'я ледве підписано, 6000 німецьких залізничників,
знаменитий Bahnhof прибувають Gare de l'Est в Парижі,
під керівництвом полковника Горіца. З того дня в червні 40 р.
400 тис. залізничників Французька мова, яку має SNCF,
зараз працюють для Третього Рейху.
- Це контроль Рейху, тобто з Берліна,
про основний інструмент, яким є SNCF.
- Уряд Віші ставить усіх легітимність суверенних структур,
держави на службі нацистського рейху.
– У керівництва SNCF не було без сумнівів щодо,
ні расової депортації, ні політичної депортації,
тому що це було необхідно, щоб машина продовжує працювати.
Цей поїзд пройде свій шлях.
Це може здатися дивовижним, але це так просто.
— Того дня, коли ми їх знову завантажили в поїзді до Бордо,
щоб зробити інший маршрут, це день де союзні армії бомбардували Бордо.
Але наказу не було віддано бомбити залізничні колії,
і бомбити порт. Це ні до чого не призвело.
І це не єдиний раз у цьому історія, де доля могла змінитися.
9 серпня поїзд-привид відправляється і залишає Бордо з
понад 700 в'язнів опору на борту, і супровід щонайменше 150 солдатів,
до якого додаються СС і іноді дружини офіцерів.
Бо німці сподіваються щонайбільше повернути швидко до Німеччини, максимум за 3-4 дні.
Історія доведе, що вони неправі.
У вагонах для худоби, пекло починається знову.
Під палючим жаром і рекордами температура майже 40 градусів,
без нічого їсти і майже нічого пити. У опору тільки солідарність,
долати випробування які чекають на них.
– Є дружба, яка створюється у цьому поїзді, які неймовірні.
Від Рокмореля, шеф-кухаря солдат макі Бір Хакейм,
які приходять, Маврасійська традиція, а****, антикомуніст,
ворожі до Народного фронту тощо.
Якось солідарні, боротьба з євреями, такими як Зільберфельд,
з такими комуністами 37-ї бригади ФТП МВС.
Мене вразило, така єдність опору, що виникає.
У братстві боротьби з нацистами.
Іншими словами, навіть у поїзді вони ніколи не припиняли бути борцями опору.
Ми не повинні забувати в все це умови транспортування.
Йому майже нічого не було їсти. Він був голодний, його мучила спрага.
- Були цілі дні, де йому не було чого пити.
Одного разу він каже, що він був такий спраглий, що його язик,
був набряк, і він відчував мати кірку на язиці,
у нього вже не було слини.
- Люди, які сходили з розуму, через кілька днів.
- Через спрагу, набагато більше ніж голод.
Батько Норберта Нардона ніколи не знав знайти слова, щоб поговорити зі своїм сином,
цієї історії, але, він залишив йому це свідчення.
– «У поїзді нас закрили, ми ми вмирали від спеки, ми вмирали від спраги,
нас воші з'їли.
Пам'ятаю, ми дивилися краєвид через світлове вікно, от і все.
Напівліг, інша половина залишилася стояти.
Я бачив колег пити власну руїну.
У нас була коробка маленьких гороху для наших потреб.
Це служило всім.
— Не вистачило місця для всі лежать в поїзді.
Треба було зробити булки бути біля вікна було дуже жарко.
Бруд, відсутність гігієни, це було жахливо.
- Ми сходимо з розуму. Раймонд Леві,
вся наша людська цілісність зникає.
– Вони використовують методи що вони завжди використовували,
нелюдяність. Тобто, не годуємо, не поїмо,
ми змушуємо їх жити так, як собаки і ми йдемо до кінця.
Це фашистський садизм нацистів.
— Коли поїзд прибув в Ремулені вивозили труп.
Були такі, що були виснажений, справді.
Вмирають люди, які вперше разів, приверне увагу.
Прибув на станцію Remoulins 13 серпня
цей дивний конвой ще там наступного дня.
Його присутність інтригує а молода жінка, мадам Даміані.
Одна обличчям до мешканця, вона приносить харчування. Начальник поїзда поступається.
Він вважає за краще не запускати ворожість цілого села.
Трохи води. Хліб.
Мадам Даміані рятує тіла виснажений на межі зламу.
Перш за все, вона встигає інформувати Червоний Хрест, який зобов'язує німців,
поважати Женевські конвенції, і постачати своїх в'язнів.
Вперше після Бордо, Вони виходять із цих вагонів для худоби.
Нарешті трохи повітря.
Німці дозволяють годувати невеликими групами.
Сили, які виявляться життєво важливими, для продовження їхньої трагічної одіссеї.
В області диверсії з боку в Опір і бомбардування союзників,
запобігти відходу поїзда.
Так у вагонах, депортовані запитують себе:
Чому під час цього тривалого переходу півд Франції рух Опору не зміг втрутитися
і припинити раз і назавжди цей конвой, щоб їх звільнити?
- Ось чому ми назвав його Потягом-привидом,
бо про це ніде не повідомлялося.
Тому навіть опір, я думаю що вона мала б труднощі,
щоб знати, збирався він проходити чи ні.
Справді, це був поїзд-привид. Він багато їздив вночі.
— Як напасти на поїзд У кого всередині заручники?
Заарештовані борці опору, німці дуже добре тримають поїзд.
Є надзвичайно добре облаштована, з важкими кімнатами
м****. Борці опору – ні озброєний тільки кулеметниками,
так це ситуація надзвичайно складний.
– Це навіть здається, майже шокуюче, що Опір не міг зупинитися
всі ці депортаційні потяги, але коли ми дивимося на ландшафт опору
навколо подорожі поїзда-привида, якщо ми бере справу з 15 серпня до Марселя,
опір є визволення Марселя.
Вона одержима, вона зосереджена метою звільнення території.
15 серпня 1944 р. союзники і Франція спровокувати операцію Enfield Dragoon.
Друга посадка - Прованс.
1000 човнів і близько 100 тис солдатів, створить південний фронт.
Мета: поглинути німців.
Американські і навіть французькі танки знаходяться в 200 кілометрах від поїзда.
Ніколи, після їхнього від'їзду з Тулузи,
полонених не було так близько до свободи.
— Коли були в Ремулен і вони дізнався, що висадка в Провансі,
мали місце і союзні армії збирався піднятися до долини Рони,
для них це була велика надія. – Вони відчули, що це кінець
Крім того, я думаю, що якщо цей поїзд циркулював було так багато труднощів,
вони відчували, що нім були в скруті.
І навпаки, для керівника конвою, ситуація погіршується.
Зараз це неможливо приєднатися до Авіньйону.
Розбомбили мости. Північна дорога тримається маквісом. Надто ризиковано.
Але начальник поїзда не капітулює ні, і думає, що зможе вибратися з цієї пастки.
У ніч з 17 на 18 серпня ц. потяг-привид знову відходить,
і зупиняється за кілька кілометрів далі, в Рокморі, посередині цього каньйону.
- Це було розумно, тому що він ставить себе між скелі, щоб їх не бачили літаки,
бути захищеним.
Він привид, коли він є в цій стіні.
Доказом є те, що ніхто в Рокморі бачив цей поїзд.
Люди спускаються машина за машиною, а потім цей конвой піде
пішки через поля.
План, складений начальником поїзда, складається з перетину Рони пішки,
на цьому мосту, який ще не розбомбили,
потім перетнути форсованим маршем виноградники Шатонеф-дю-Пап
під палючим сонцем в середині серпня, щоб досягти на 17 кілометрів далі,
невелика станція Sorges де Його чекає новий поїзд.
– Він уміє грати на всіх підводні камені цього керівника конвою.
Йому вдалося зробити поїзд невидимим і т.д.
Я думаю, що це лейтенант Німецький був обдарований.
Він був дуже сильним хлопцем і це довів.
— Цей хлопець, мабуть, у драбині людства, яке знаходиться на найнижчому рівні.
Він садист, він божевільний.
Але божевілля, яке я йому приписую, не є виправданням жодним чином не усвідомлює, що він робить.
Я думаю, що він садист дуже прозорий і дуже свідомий.
— Так казав мій батько коли вони йшли,
між Шатонеф-дю-Пап і Сорг,
під палючим жаром, вони були цілком у фізичному стані.
- Через перетин полів виноградників,
це ще одна тортура, в'язні відчувають спрагу,
голодні і німці, візьміть виноград і насолоджуйтеся ним.
Будь-який в'язень, який намагається підійти до виноградника,
вбивають на місці.
700 ув'язнених прибувають до Соргеса і так це тут, наприкінці цієї прогулянки,
що 18 серпня 1944 року Чарльз, який тоді вже був у віці 10 років, бачить, як вони проходять наприкінці своїх сил,
ослаблений усіма випробуваннями перетерпіли з моменту їх від'їзду з Тулузи,
45 днів тому. Чарльз тримається подалі від своєї матері,
але його друг Люсьєн Караї, мав змогу спостерігати решту історії.
Вони заряджали людей у вагонах це було не приємне видовище.
Я був повністю спустошений.
- Не знаю, чи бачив ти це, але поїзд був тим шляхом.
І були перші вагони, це продовжилося в кінці там,
Вони вантажилися людей у ​​вагонах.
Поїзд-привид, який зник тут знову з'являється каньйон Рокмор,
повністю відновлений з тим самим чергування пасажирських вагонів
та вагони для худоби.
- Залізничники, які мають повернув локомотив з Авіньйону,
вони спеціально не клали багато води, щоб потяг більше не пішов.
— У неї мало не вилилася вода. там зламався водопровідний кран, його саботували.
Тож про опір залізничники знали що він не міг піти.
Вони ніколи не думали про це лідером був макіавелліст,
а то їхати і заправлятися біля струмка там, за 100 метрів.
- Вони заповнили бак в'язні з відрами води.
Ще один клопіт і тортури для всіх в'язнів конвою.
Виснажені, вони змушені харчуватися самі цей новий локомотив
кому їх відвезти табори смерті.
Але починається заселення Соргеса поспішати їм на допомогу.
Жінки поспішно організовуються роздавати їжу
всім цим нещасним людям, про які вони нічого не знають.
- Німці блокували блокпост, забрали їжу та напої.
Багато залишили собі,
решта дісталася депортованим, які були в поїзді вагонів, які були тут.
Ось чому вони дозволили цьому статися тому що їм не залишилося нічого їсти.
- Батько завжди казав мені: «Я не розумію, ми міняємося машинами,
ми змінюємо поїзди, ми змінюємо станції,
і все це було відновлено дуже швидко.
У середині війни прославлений полководець поїзда повинні були мати опори,
і ми не знаємо, де, тому що вагони, Вони не тримаються самі».
– Перший відповідальний – командир супроводу і через кілька годин,
через кілька днів він теж приходить як не дивно,
знайти транспорт. Це також означає співпрацю
з залишками структур Віші ще на місці влітку 1944 р.
- До останнього дня SNCF виставлятиме рахунок державі Франція за конвої.
І ось 18 серпня 1944 р.
тобто лише кілька днів визволення цілої країни.
Залізничники, зі свого боку, постаралися тут, у Сорге, щоб саботувати цей поїзд,
незважаючи на погрози окупанта і моніторинг їх ієрархії.
– Керівництво SNCF має веде війну із залізничниками,
тобто вона помітила, на вимогу мешканця,
залізничників, які були сприйнятливий до опору,
і вони були зупинені SNCF.
Боїться депортації і залізничники.
- Понад 2600 залізничників SNCF загинули в депортації або розстріляні,
після винесення вироку до смерті влітку 1944 р.
У всякому разі, в Сорге, на набережних ім ця станція, де панує найбільша плутанина,
залізничники заберуть все ризикує врятувати кількох депортованих
під час їх повторної посадки в цих вагонах для худоби.
Іноді, видаючи їх за залізничників, але також і переважно,
вказавши їм вхід у вузьку підземний тунель, який перетинає колії.
– Їм вдалося втекти через канал які пройшли під коліями,
і ми могли б присісти.
– Тож, можливо, це стало можливим там близько двадцяти втеч.
— Німці не змогли порахувати їх, тому що ті, хто пішов,
вони навіть не бачили, який втік.
Вони напевно мали намір хотіти швидше втекти,
вони знали, що є військо Американець, який прибув позаду.
– Американці були за 100 кілометрів. - Це сталося 18 серпня, тут,
американці прибули 25 числа, Вони взяли тиждень.
Авіньйон, 10 кілометрів від Sorges.
Тоді центром є місто пап нервовий центр німецького командування,
для південної Європи.
Герхард Бекель – письменник німець, який проводив дослідження
по обидва боки Рейну на історія Потяга-привида.
Його відкриття приносять цінні ідеї.
— Знайшов в архівах військові в Німеччині,
що того ж дня 18 серпня 44 р. 12:30 військова комендатура,
він наказав рух о військова адміністрація,
який знаходився в Авіньйоні повернутися до Німеччини,
і я також знайшов у цьому документі, що опір сховав вантажівки,
всі транспортні засоби. Це цікаво а також французька адміністрація,
який був маленьким співробітником раніше, можна сказати, відмовився працювати
з німцями та цивільним населенням, знаходиться в стані страйку.
Закрили всі магазини, всі готелі та ресторани.
Такою була ситуація 18 серпня, коли поїзд-привид був у цьому районі.
Якщо Франція виявить себе пізно стійка душа, ще раз,
партизани, на жаль, не можуть нічого не намагайтеся зупинити поїзд-привид.
Протягом цього дня, коли він але виявлено серед білого дня.
– Це було неможливо за кілька годин зібрати достатньо бійців,
нападати на поїзд і атакувати 150 озброєних жандармів супроводу.
— Того ж дня, близько тридцятої кілометрів від Соргеса,
є бійки між борці опору та німці,
які знаходяться в процесі евакуації з області.
Союзники та спротив стають ближчими.
Але знову поїзд-привид вдається проскочити, тікаючи на північ.
Тому що на Півдні міста є випущені один за одним.
Тулон і Марсель на межі щоб впасти, Перпіньян був звільнений 18 числа.
Тулуза, місто з якого все ця епопея почалася,
вечірка на Капітолійській площі 19 числа.
Того дня потяг привид прибуває в Pierrelatte.
Коли раптом він знову атакована авіацією союзників.
Англо-американські армії контролюють ситуацію неба над усією територією Франції
На цей конвой обрушився вогняний потоп що літаки приймають за поїзд
Німецькі війська рухаються на північ.
Перелякані депортовані застрягли у своїх вагонах,
немає іншого вибору, крім як покладатися на Провидіння.
— Вони не знали, чи це знак що потяг збиралися зупинити,
і що вони зможуть вибратися,
або якщо це був знак що вони всі там пройдуть.
- Вони були такі тісні один проти одного,
був один, хто отримав кулю, і мій чоловік мав коліно прямо там.
- З іншого боку вони були такими, витиснула кулеметну кулю
який перетнув руку, шию та іншу руку,
людини, яка була прямо біля нього.
Черговий проліт літаків союзників ще смертоносніше.
У вагоні братів Леві декілька їхніх товаришів смертельно поранено.
- Там, знайде смерть, один зі своїх Найбільші борці опору Тулузи,
який перебував у складі 35-ї бригади ФТП-МВС.
Був одним із співзасновників с Марсель Лангер, його звали Якоб Інсель.
Померши 19 серпня, під кулями союзників вдень,
визволення Тулузи, я вважаю це дуже сумна несправедливість.
Німці не щадять а також зазнають збитків.
Але бійці опору Потяга привидів втратили того дня 5 своїх товаришів.
Їх евакуювали за кілька кілометрів далі до Монтелімару.
Доля невблаганна у своїй гонитві все більше ослаблені в'язні,
що ніхто не приходить безкоштовно,
хоча минуло півтора місяця що вони перетинають Францію.
І цей поїзд, який продовжує йти до своєї зловісної мети.
Валанс, Ліон, незабаром Макон.
У вагонах дивуються в'язні якщо союзники нарешті наздоженуть цей поїзд,
чи втекти.
— Не всі погодилися втеча була небезпечна.
Вони знали, що беручи таке рішення, він може зіткнутися з помстою.
Вони зіткнулися з іншим група, яка відмовилася від цієї втечі,
тому що вона представляла ризик для тих, хто не пішов би.
На цьому етапі шляху близько шістдесяти в'язні вже встигли втекти,
скориставшись зупинками та обстрілом чи навіть допомога залізничників.
І попри погрози – жодної відплата командира.
Ці вороги рейху, що він вигнали до Німеччини,
здається, його найкраще, крім керованого.
– Тут було багато німців, які хотів покататися на поїзді-привиді,
але особа, відповідальна за потяг-привид відмовився,
вони сідають у поїзд, тому що в цьому випадку,
вони були зобов'язані залишити полонених.
Заручники були там, щоб уникнути нападу союзників.
Це було чітко та чітко.
Поїзд можна було використовувати для посадки батальйони відступають.
Але, за словами кількох свідків, керівник конвою навіть погрожує,
запит цього іншого Офіцер Вермахту.
Але хто цей невблаганний кат?
Деякі називають його Шустером, інший Баумгартен.
Чарльз Тесьє мріє розкрити таємницю його особистості, яка також стала привидом.
— Те, що одержує мене, — це знання який був конвоїром.
І я думаю, що це був Баумгартен.
У нас є документи гестапо Бордо, це був Баумгартен, лейтенант,
який керував обозом.
Потім ми знайшли в Sorges документ, де це зазначено.
На ньому позначено Oberleutnant Baumgarten.
Саме на цій фотографії він зображений перед H****, який його прикрашає.
Його фізіономія, його зовнішність, точно для мене це він,
тому що це відповідає звіту, але це дослідження слід посилити.
- Він не есесівець, начальник конвою, він був офіцером Вермахту,
офіцер регулярної армії.
Виявляється, оберлейтенант Баумгартнер був фанатичним офіцером.
Який до кінця наполягав на виконанні наказів.
Ф'юрі сказав це, ми це робимо.
Зіткнувшись із рішучістю нацистів, які не хочуть програти свою ідеологічну боротьбу,
вибору вже немає. Це необхідно взяти на себе всі ризики і втекти.
Бо якщо у Франції є очі прикутий до Парижа, який бунтує,
бійці опору поїзда-привида, вони залишаються покинутими напризволяще,
і побачити кордон Німець підійде ближче.
Через 2 дні, може менше, вони будуть у Німеччині і буде надто пізно.
– У поїзді були іспанці які походили з табору Верне.
У них були деякі інструменти з табору, бо там робили сандалі.
Оскільки це були старі вагони, ми могли бачити рейки крізь нього.
Пол тримався на 2 болтах. Ми мочилися на засуви,
і з їхніми інструментами ми копали.
- Я покажу вам деякі інструменти, якщо це можна так назвати.
У нас з братом вони є зберігається 75 років.
Я не знаю, як він це зробив щоб приховати це, але він сховався.
З канцелярським ножем вони чітко очищає головку болта,
болт випав і потім з ручкою вилки,
вони піднімали, вони піднімали леза.
З братом ми ніколи не розлучалися цього ножа і пов'язані день і ніч,
Це почалося 3 дні тому.
Так воно там, під потягом, що опір уявляє собі свій порятунок.
— Ті, що втекли, як я батько стрибає з потяга під потяг,
вони стояли на осі колеса і коли потяг сповільнився,
вони стрибали на животі на залізничній колії.
Якби вони стрибнули посеред залізничної колії, його можна було підвісити за гачок
під останню машину, так треба було чи стрибає він, вліво чи вправо,
і залишайтеся рівно під час очікування поки не пройде весь потяг.
— Коли стрибаєш, якщо ноги доторкнулися до землі,
ти ти роздавлений під поїздом, тому стрибки - це величезний ризик.
Це не те, що Джеймс Бонд, коли ти стрибаєш через двері, ви повинні стрибнути під поручні.
Це той самий процес, який вже був зроблений його докази кількома днями раніше,
у вагоні Нардоне і Рокмореля.
– Це вдалося Де Рокморелю стрибнути першим. Ассун стрибати,
але йому ампутували ногу, маквіс відновив його наступного дня.
Була серед ночі. Мене оточили мою голову махровим рушником,
щоб уникнути травм.
Цього разу в ніч з 24 на 25 серпня ц. Готується чудова втеча.
Завдяки сповільненню позаду від Діжона до Меррі, точно,
день визволення Парижа, більше ніж 70 бійців опору кидаються під потяг,
один за одним.
- Через день-два, вони опинилися б у Дахау.
Вони знали, що це востаннє можливість вийти з поїзда.
- Було 3 хлопця, які проходили повз під колеса, я думаю. 2 чи 3.
Що стосується 62 жінок-бранців поїзда привид, ніхто не намагався так втекти.
70 втікачів, які тієї ночі вдалося втекти живим,
збираються селяни Верхньої Марни.
Більшість повернеться до бореться в лавах F.F.I.
Це справа братів Леві. Їхній віз нарешті готовий до втечі.
Раймонд стрибає першим, Тоді Клод.
— Тато скаже мені, що йому буде дуже страшно тому що коли він, коли він стрибнув,
кличе брата і брата не відповідає, і це його абсолютний жах,
Він каже, що Клод мертвий.
Потім повертається стежкою і він йде шукати Клода,
який впав у терновий кущ.
— Останній — Марк Брафман, який мені це сказав.
У нього був наказ, і він, він був найстаршим.
Йому було 25 років, він був найстаршим старий, і він стрибає останнім.
І в той момент, коли він стрибає, інші вже пішли.
А там потяг зупиняється.
Він бачить хлопця з ескорту с факел і кулемет.
Вони його побили.
Він знепритомнів.
Ми посадили його назад у поїзд,
втрачає свідомість і прокидається в Дахау.
Поїзд нарешті прибуває в Дахау 28 числа Серпень 1944 року, після 57 днів тортур.
Для тих, хто пережив цю одіссею трагічно, до біса поїзда-привида,
тепер настає пекло табори смерті.
Окрім депортації євреїв, 70 000 борців опору та політичних в'язнів,
як у Поїзді-привиді депортований із Франції до нацистських таборів.
— Ми не знаємо напевно кількість депортованих з Потяга-привида,
тому що у нас немає списку відправлення цього конвою.
Ми не знаємо ні плюс кількість втікачів,
але ми знаємо, що їх дуже багато.
Можливо, більше 160 втік із цього поїзда-привида.
З іншого боку, у нас є реєстраційний список депортовані, які прибувають,
в Дахау наприкінці серпня 1944 р.
- Я знайшов багато деталей, все відзначено, це божевілля.
Наприклад, Жорж Боннак, великий борець опору,
Це було в серпні 44-го. прибували союзники.
Але адміністрація працює.
Ніс, рот, малий вуха, все відмічено.
До кінця нацисти продовжували свою нелюдську справу.
До кінця Франція де Віші співпрацював.
Вирушає останній конвой Навіть у листопаді 1944 р.
Поїзд-привид, зі свого боку, перетинав Францію майже 2 місяці,
і його історія була майже забута.
Сьогодні ми знаємо, що 536 борців опору цього божевільного поїзда прибув до Дахау.
Половина не повернулася.