Це один із найславетніших епізодів Другої світової війни.
У серпні 1944 р. після чотирьох років окупації,
Парижани повстають проти німців,
не чекаючи прибуття союзних військ.
Прославлене повстання генералом де Голлем
під час свого знаменитого виступу ратуші.
Париж, звільнений!
Звільнений сам,
звільнений своїм народом за підтримки
і контур Франції цілий!
Епос закарбувався в нашій пам'яті,
де французи відіграють найкращу роль.
Але чи так це просто?
Люди Парижа Невже він справді повстав?
І це також було звільнення зразковим, як нам хотілося б?
З новими образами,
осіб,
з останніми безпосередніми свідками.
Ми хочемо вам сказати більш складна історія.
Ми не знали, чи вони люди хто справді мав,
чинив опір, зробив постріл,
або хто тільки почав манжета навколо руки.
Я не знав, у кого стріляти.
Німці, комуністи...
Людей було дуже багато кому потрібна була помста!
Помилкою, яку я зробив, було мати зустрічався з німцем,
але я не шкодую!
Якби ми могли їх розрізати штук, німці б це зробили.
Я знав, що нас чекає,
нас збиралися розмістити перед стіною і страчений.
70 років потому,
озирнутися на одну з подій ключі до нашої історії.
Єдине справжнє повстання популярність 44 року.
Повстання, яке було далеко виграти заздалегідь
і яка триває і сьогодні запитати нас.
26 квітня 1944 року.
Нам чотири місяці до звільнення Парижа,
за місяць до висадки.
У ратуші маршал Петен підбадьорює натовп.
Німці, які окупують завжди Франція,
дозволив йому залишити Віші протягом кількох днів.
Питання: За кого вони вболівають?
Ці десятки тисяч мешканців які співають Марсельєзу,
заборонено німцями з чотирьох років...
Чоловік, який у Віші співпрацював з окупантом?
Або солдат який, чверть століттям раніше у Вердені,
привів їх до перемоги.
Дні, що передували візиту Петена,
союзники, які готуються висадка,
розбомбили інфраструктуру німецька,
казарми, залізничні колії,
фабрики.
1000 жителів паризького регіону, загинув під бомбами.
Новий тест для більше збентежених французів,
більше, ніж будь-коли
і яка вигідна старому маршалу.
Жаклін Лажуа, на той час 18 років.
Американці розбомбили будинок його дідуся і бабусі в Сені і Марні.
Забрали все село в ряд,
літаюча фортеця,
які знищили все село!
Не залишилося жодної хати.
Знаєш, ми потрапили в пастку.
Ми не знали.
Що відбувається ? Чому вони це роблять?
Пізніше ми знали, що це так знищити німецьку армію.
Французи в пастці,
потрапили в свої протиріччя
і намагається вижити до цього нового тесту.
У Сент-Уані родина Пешу,
фільми про бомбардування союзників.
Ось маленький Жан-Клод посеред руїн.
тривога.
Там був притулок, який був просто біля нашого будинку,
це було в підвалі будівлі.
Ми були там, усамітнені, зачинені в сховищах,
склепінчастий підвал.
Нас було напхано 30 чи 40 людей,
лише за допомогою свічки це створить чистий і простий страх.
Це була погроза.
Це не справляло враження,
що це допомогло з майбутнім звільненням.
Це може стати несподіванкою, але навесні 44 р.
іноді здається, що настає небезпека більше союзників, ніж німців.
За цими аматорськими фільмами звернені солдатами,
окупанти були б майже нешкідливий.
У Парижі близько 25 тис.
часто старі або дуже молоді.
Окрім кількох підрозділів СС,
більшість роботи в адміністрації.
Цей маленький фільм був знятий німцем,
Вольфганг Лемке.
Того дня він подорожував столиця з друзями.
Як можна уявити, що ці вул мир може бути скоро,
ареною жорстоких боїв?
Їхня екскурсія продовжується на літаку для огляду столиці.
Ніби місто належало їм.
У Парижі, на відміну від провінції,
німці не поводяться не в мешканців,
але наче вдома.
Вони реквізували сотні будівель у красивих районах.
І всюди вони почуваються в безпеці.
Як тут, на Place de l'Opéra, де розташована комендатура.
Без захисту, без колючого дроту,
без придирок.
Простий бар'єр перед готелем Meurice,
де був створений комендант Парижа.
При бажанні позбутися німців,
багато парижан здається пристосувавшись до окупації.
Послухайте, що говорить старшокласник на той момент чотирнадцять років.
Майбутній актор Клод Річ.
При цьому його брат воює в Італії проти німців.
Німці, яких я бачив, вони були вартовими.
У мене не було ненависті.
Особливо після війна, яку ми вивчили,
концтабори і все таке.
раніше,
що мене вразило,
це німці мав запах.
І запах у них був, це був східний тютюн.
Коли ми проходили попереду німецький автомобіль,
ми відчували східний запах.
Це була подорож, вони не були французами.
Ось одна з них,
Капрал Ганс Альбрехт.
Родом зі Штутгарта,
у нього в той час був роман з молодою француженкою.
Фернан де Ламаре,
моя кохана в Парижі.
Вона працювала в нашій казармі.
По-німецьки ми називали її Фернанда.
Але я, Я знав, що це Фернанда.
Біля Тріумфальної арки, був маленький кінотеатр.
Я часто туди ходив з нею.
Ми збиралися сховатися в Ніц місце для закоханих.
Своєрідна ротонда в квадраті.
Вона була з тих, хто думав що ми німці
були найкращими.
Незважаючи на загальне несхвалення,
Парижани хизуються з ворогом.
За інтересами.
Або за любов.
Як цей Лідо ашеретт, який зустрічає офіцер на бульв.
Я проходив повз кафе Настурції і він там сидів.
І раптом, Я побачив його позаду
і він сказав мені: — Ви гуляєте, міс?
Я сказав так.
Він розповідав мені про війну.
І після, Я ставив йому запитання,
на німців
і це мене зацікавило.
А потім ми знову побачились,
і тоді мені це сподобалося.
Він писав вірші,
на деревах, на природі.
Гарні хлопці були.
Він був красивий, високий, блондинка з блакитними очима.
Париж був у моєму серці.
Від кіно до кабаре проходячи повз Лідо,
всі ці заклади працювали як у мирний час.
Для нас питання було знати що там можна їсти чи пити.
Алкоголь, жінки, вечірки.
Проте, ховаючись,
нещадно репресованих жителів,
готувати повстання.
Проти окупантів і проти їхньої ідеології.
Найгірше, що коли-небудь бачив світ.
Ми називаємо їх FFI,
Внутрішні сили Франції.
Вони належать кожному політичні тенденції,
праворуч і ліворуч.
Скільки їх у Парижі?
Ми ніколи не дізнаємося.
Десятки тисяч.
Але зброї у них дуже мало.
Серед них активіст 25-річний комуніст,
Сесіль Роль-Тангі.
Ми бачимо її тут із дитиною і коляска,
в якому вона ховається кулемет.
Зі своїм чоловіком Анрі Роль-Тангі,
голова всіх ФФУ з паризького регіону,
вона втягнулася вигнати окупанта.
Це був фашизм.
Ми добре знали, що є хороші люди, безперечно.
Але що мене справді вразило, це ті, кого розстріляли.
Мій батько був депортований, ми не знали, де він.
Все було нестерпно.
Адже ми великий народ.
Ми зробили революцію.
Ми ще знаємо,
що ми можемо брати участь,
до повстань і все таке.
Треба будити національне почуття,
повстання проти цієї окупації,
негідний народу.
Щоб підготуватися до повстання,
борці опору дивляться навчати населення,
множенням символічних дій.
Як тут у 1942 році в Етуалі,
коли вони заважають німецька церемонія.
Але опору мало за ним парижани.
Ми назвали їх терористами.
Бо вбив. Він був терористом.
Навіть якби він був німцем, він приходив,
ножем до не шуми,
потім на зміну...
ніж у спину, хлопець впав...
Ми думали: «Що це таке? Що це означає ?"
І після,
тож у нас було радіо що ми слухали попри все,
Вони сказали нам: «Ні, вони не терористи,
Вони борці опору».
Ми зайняли певну пасивну сторону.
Що ми могли зробити?
Ми не знали, з якого боку прийде визволення.
Вона прийде одного дня, це було певно, але коли?
Де і ким? Ми не знаємо.
6 червня 1944 року.
Подія, яка змінює все.
150 000 солдатів союзників землі в Нормандії,
звільнити Європу від нацизму.
Ось Лондон
Ставка Верховного Головнокомандування Союзні експедиційні сили
щойно опублікував наступний прес-реліз.
Під командуванням генерала Ейзенхауера
союзні військово-морські сили почалося сьогодні вранці
висадка союзних армій на північному узбережжі Франції.
Я пам'ятаю !
Я розумію...
Отже, лісова пожежа!
Лісова пожежа.
Я був у своєму ліжку
і я чую крик в будинку.
Напевно, це була моя мати хто почув новину.
Я був дуже щасливий. нарешті, Щось трапиться!
Ми почали з виготовлення прапорів.
Ось і все, ми вільні! Вони йдуть Виведіть фриців за двері!
Це були боші або шлейси.
Ми з ними так поводилися.
Ми будемо вільні. Але ми знали що це буде не відразу.
Це мене страшенно вразило, звідти,
ми тільки про це думали.
Я плакав.
Я плакала, бо сказала:
«Все, вони підуть,
Ми зробимо їм боляче».
У наступні дні
Спроби нацистської пропаганди щоб показати, що франц
стати на бік окупанта проти союзників.
Перегляньте ці кадри, зняті на станції з півночі на вимогу німців.
У відплату за бомбардування, невелика група парижан,
працівники погано поводяться Союзні солдати,
потрапив у полон у Нормандії.
Також є така церемонія дивно,
в Будинку Інвалідів.
3 тижні після висадки,
1000 новобранців французького ополчення,
прийняти присягу під нацистським вітанням,
антикомуністи, антисеміти,
це ті, хто місяцями, переслідувати опір
і євреї разом з німцями.
Інше зображення того самого дня, в ратуші,
приходять тисячі парижан вшанувати останки правоохоронця
і співавтор Філіп Анріо.
Нам кажуть, що ми ні патріоти, тому що ми приймаємо,
політика співпраці з Німеччиною.
Місяцями Філіп Анріо запалював публіку,
через його виступи по радіо.
Його щойно стратили Опором.
Ці зображення з липня заважають.
Але вони вводять в оману.
Бо з моменту посадки, не з'являючись нічого,
новий баланс сил оселився в столиці.
Німці були набагато менш зарозумілим.
Це вже було не те саме.
Була еволюція,
добре для нас і менше користі для них.
У нас склалося враження що німці відступають,
трохи схоже на устрицю під лимоном.
Вони повернулися додому,
в командирах, в казармі,
ми їх менше бачили.
З іншого боку, парижани вторглися із задоволенням,
трохи вулиці.
Вони були тими, хто вийшов на вулиці, скажімо.
Маленький, але промовистий знак.
Поки постріли завжди караються смертю,
журналісти знімають німців на приховану камеру.
Він наближається на кілька метрів солдати,
незважаючи на шум їхніх камер.
Наче німці вже вже не було страшно.
Це момент, коли опір вирішує завдати удару.
Це Роберт Шамбейрон,
колишній заступник Жана Мулена.
Під фальшивою особою,
він є одним із членів Ради Національний спротив.
Тепер ми переконалися,
що німці не є непереможними
а причини немає не битися
і що якщо ми будемо боротися, то зможемо перемогти.
Ми вирішили в Нацраді Опору,
на відзначення 14 липня 1944 р.
великою демонстрацією.
і ми збираємося видати гасло жінкам і дівчатам
Парижа вийти на вулиці,
з червоними сукнями, сині пояси,
білі ліфи див парадний синій, білий, червоний,
під носом у німців день великий 14 липня.
Цього історичного 14 липня ц.
залишилося лише ці кілька зображень непомітно постріл,
на яких зображені триколірні емблеми продається за ніс і за бороду,
французька поліція і німці,
які вже не реагують.
Того дня 100 000 демонстрантів,
особливо ліві активісти,
парад в районі Парижа, як свідчить ця єдина фотографія,
зроблено у Вітрі-сюр-Сен.
Доповідь Комуністичної партії згадує прапори,
банери,
листівки, розповсюджені на ходах.
Ми співаємо Марсельєзу всупереч окупанту.
Як генеральна репетиція до повстання.
У Парижі,
жителі починають приймати ціну, яку доведеться заплатити за їх звільнення.
Наприкінці війни,
коли ми побачили фортеці прилетіти,
які завжди були дуже високими, дуже численні,
і коли було сонце, ми мали враження бджолиного рою
і це було...
Люди виходили, вони не ходили до притулків,
вони прийшли, вони хотіли спостерігати за ними
і люди кричали: «Бомба!
Убий Ема!"
Ми навчилися ненависті і прийняв війну.
Засіли в своїх казармах,
німецькі солдати почати лякатися.
Подивіться на ці фотографії мабуть нешкідливий,
зроблено в казармах Кліньянкур.
Ми бачимо там адміністративний персонал армії,
переважно старі,
отримати терміново військова підготовка.
За фасадом посмішки,
вони все ще в це вірять?
Це був жахливий час ця невизначеність.
Ми вгадали поворот що він збирався взяти.
Ми знали, що у нас немає шансів перемогти американські держави
і британський.
З мого номера в Hôtel de France,
Я дивився у вікно,
Я бачив, як пролітають літаки англійська та американська,
які летіли дуже низько, і я сказав собі:
«Що це дасть, якщо зможуть так безкарно красти?
Але для нас, вибору не було.
Що ми могли зробити? Дезертирувати?
Одного разу прибиральниця, яка сказав кілька слів німецькою і сказав мені:
«Ти не хочеш піти зі мною?
Пішли зі мною."
Я міг піти за нею.
І, напевно, вона б приховала це від мене у своїй квартирі, але...
Я, моя совість, мій обов'язок солдата,
це було б дезертирством.
Це б розбило моє серце відмовлятися від інших
і тихо зникає.
Вони боялися, що, боятися,
вони були налякані.
Не знаю.
Нехай шкодять їм,
що американці,
не поводься дуже добре.
Вони боялися, що американці вони поводяться,
як вони, поводилися,
ми ніколи не знаємо!
Ми мали на думці тільки одне,
безпечно вибратися з цієї трясовини.
Ми змирилися з ідеєю відступати.
Ця війна була все одно втратив.
Який ні німецький солдат ще не усвідомлює,
це більшість лідери Вермахту,
регулярна армія, є жертвою тих самих сумнівів.
І це в готелі Majestic, чий захист зміцнюється,
Карл-Генріх фон Штюльпнагель,
голова адміністрації військові у Франції,
антинацист, також шукає,
закінчити війну.
20 липня 1944 р.
день, який міг змінитися хід історії.
У Східній Пруссії, бомбовий напад,
зруйнували ставку Гітлера
і шум біжить що фюрер помер.
Генерал фон Штюльпнагель є одним із змовників.
Викликає того ж вечора його помічники в готелі Majestic,
з лейтенантом Шеффтом.
Члени генерального штабу були в офісі.
Нам сказали: «Панове, фюрер мертвий».
Шефф, до зустрічі негайно в Сен-Жермен-ан-Ле.
Знижте частоти SS і розвідувальні служби.
Вони будуть інтерновані З настанням ночі.
Це операція на що багато хто сподівався.
Вночі, без нікого не усвідомлює цього,
есесівці Парижа заарештовані
і регулярна армія, Вермахт, взяти владу.
Поки не з’являться новини з Німеччини.
Один чи майже серед його співробітників,
фюрер дивом вижив
і атака невдала.
Реакція Гітлера була невблаганною.
Штюльпнагель вішається у берлінській в'язниці,
тоді як у Парижі призначають генерала які ніколи не порушували наказів.
Дітріх фон Хольтіц.
Його місія, готувати оборону Парижа.
Генерал помер у 1966 році.
Його син Тімо фон Хольтіц,
погодився зустрітися з нами.
Це мій батько і я.
Це не зовсім зручно обидва!
І ось ви бачите його з його солдатами,
після Роттердамської битви.
Це було в Роттердамі в 1940 році,
те, що з'являється вперше публічно генерал,
коли місто знищено німецькими повітряними силами.
Ми знаходимо його пізніше в СРСР,
де він руйнує міста Севастополь,
київ, харків та багато інших.
Він мав репутацію,
бути жорстоким руйнівником міст.
Це була одна зі стратегій Німці використовували в Росії.
Їх майже знищили все на їхньому шляху.
Кожен будинок, кожен хлів спалений,
чи то камінь, чи то дерево.
Все було знищено під час відступу з Москви.
Це був принцип випаленої землі.
Мій батько розмовляв з Гітлером оборони Парижа.
Він чудово знав, що йому дадуть наказ перетворити його на поле руїн.
Там було 22 000 солдатів,
на кого він міг розраховувати.
Це випадок сержанта Блейша,
відповідальний за підрозділ зв'язку в 15-му окрузі.
Я був техніком і вони сказали собі:
«Ця людина талановита, вона зможе подбайте про вибухи».
Тож мене відправили до рота піонерів,
де мене вчили поводитися з вибухівкою,
викликати їх...
Я повернувся до своєї частини і вони доставили нам вибухівку.
Водночас у Нормандії
Західний Сталінград, як назвуть німці.
З моменту посадки,
Гітлерівські війська виступають проти Запеклий опір союзників,
майже фанатик,
як виявляє солдат американець Вернер Кліман.
Німці були фанатичний і суворий
і смерть для них нічого не значила.
Перші 3 дні нас оточили група з 6 німців
і командир нашої роти попросив їх здатися
Вони відповіли: «Ні!»
Тому ми використали наш вогнемет і ми їх смажили.
Вони такі собі фанатики що ми мали перед собою.
1 серпня ц.
союзники отримали підкріплення 15 000 французів,
другої бронетанкової дивізії,
по черзі висаджувалися в Нормандії.
З Північної Африки проходячи через Англію,
під командуванням генерала Леклерка,
ці французи мають одержимість.
Врятувати Париж.
Ми всі мали надію, що зможемо,
після перетину Нормандії,
прибув до столиці Парижа Франції та реванш.
Треба було швидко йти, ми всі це знали,
бо Париж не збирався стрибати?
Що роблять німці збиралися знести в Парижі?
На початку серпня місяця
після двох місяців боротьби,
Американці генерала Паттона
вдається пробитися крізь лінії Німці в Авранші.
Але генеральний штаб союзників від якого залежить друга БД,
хоче обійти Париж північчю і півднем,
уникнення прямої конфронтації.
За планами генералісимуса Ейзенхауера,
Париж буде звільнено під час вересня місяця,
коли авангард союзників прямував до Німеччини пройде його.
Генерал Ейзенхауер і генерал Бредлі,
не хотів визволяти місто,
тому що вони не хотіли бійки з вулиць, від будинків до будинків.
Вулична бійка б'ється з будинку для іншого це найгірше.
Нам сказали, що мета не мав звільняти Париж,
але вбивати німців.
Ми мріяли виграти війну,
незалежно від того, який шлях вибрати бити німців.
У Парижі, позбавленому інформації,
жителі ігнорують погрози які тяжіють над ними.
Ми більше не чули Лондона,
з деякого часу.
Це було так заплутано що ми більше нічого не чули.
Таким чином ми жили,
ми жили сьогоденням,
ми жили кожен день трохи як роблять дуже маленькі діти.
Як доказ, цей дивовижний фільм,
застрелений родиною Пешу,
15 серпня на березі Марни.
Це вони знімали Американські бомбардування.
Цього разу, поки союзники є ще за десятки кілометрів,
мешканці купаються в річках,
ніби бій було вирішено.
Коли я бачу фотографії що мій батько знімав у той час,
безсумнівно, не було хвилювання,
але досить великий звільнення населення,
які були дійсно щасливі на 100%.
Я думаю, що мали справді довіряю,
що справи йдуть у правильному напрямку, майже безповоротно.
Ми все ще були в середині війна в лапках,
але духи мали важко ходити,
сказати : «Все, ми в кінці!»
У середині серпня,
парижани далеко уявити цей опір,
збирається завдати великого удару
і кинути всі сили в бою.
Опіру чекати неможливо більше не союзники, нічого не роблячи.
У Парижі починається новий етап, повстання.
Як місяць тому, 14 липня,
виклик до диверсії і розпочато страйк,
по відношенню до робітників.
Тисячі людей припинити роботу.
Але цього разу,
боротися.
Більше ніяких поїздів,
більше немає електроенергії або майже.
Більше немає поліції на вулицях.
Вони теж страйкують.
Лише за кілька годин,
життя в районі Парижа зупиняється.
Мені все одно було нудно тому що в мене більше не було,
зв'язок з Парижем,
але я вважав це нормальним.
Я зрозуміла, що він їде щось трапиться.
Треба було навчати людей Французи в бою.
Ми не могли дозволити французький народ,
окрім власного звільнення.
Атмосфера збройного чування,
у дворах будівель, німці спалюють їхні архіви.
Вони евакуюють меблі, часто крали, до Німеччини.
Відсилають тих, кого не буде не корисний у бою.
Гестапо, певні колабораціоністи.
Вони не змогли мене взяти.
Перед усім цим Роберт сказав:
«Я повернуся за тобою».
Але куди вони мене везли?
18 серпня 1944 р.
напруга на піку.
Величезні німецькі бронеколони,
відступаючи з Нормандії,
перетинають столицю із заходу на схід.
Я був обурений,
думати, що вони можуть піти не будучи вигнаним.
Це справді це речення що вийшло до мене.
Ми не збираємося їх залишати залишити так.
І тому мій чоловік, який знав речі,
що я не знав, він мене заспокоїв.
Але не засмучуйся, почекай,
побачиш завтра.
Того дня Анрі Роль-Тангі,
виходить із зустрічі с лідери Опору,
в кафе в сьомому район.
Приходять різні рухи погодитися,
про початок бойових дій.
Повернувшись додому в Монруж,
Посеред ночі, і в страху бути викритим,
голова FFI запускає,
негайне народне повстання.
Мій чоловік сказав мені: «Ти вдариш».
Але була 3 ранку.
Я йому кажу: «У будівлі ось так, я не можу друкувати,
що створює шум".
І тому я бовтався,
скільки я міг, щоб принести його до 6 ранку
Потім о 6 ранку я вдарив.
Він пішов з папером.
Наказ від 19 серпня, в якому йдеться,
що послідує повстання.
Друкується текст Роль-Тангі і поштукатурили все місто.
Кожному своє, за словами того часу.
Після чотирьох років окупації,
приниження, переслідування.
Парижани називаються приєднатися до FFI
і йти в атаку.
Манжета на руку.
Використання коктейлів Молотова і старі рушниці.
Виходять борці опору таємність,
турбувати ворога і намагатися захопити їх зброю.
Як ця молода дівчина Анн-Марі Дальмазо,
який вихоплює свою рушницю до пораненого німця.
Перш ніж відсадити його.
Всього 22 роки.
Або Джордж Дюксон,
цей ветеран 1940 р.
втік з табору для полонених,
який щойно підірвав танк Німець з гранатою.
Вони були для мене героями.
Було ще 4 з половиною роки,
що ми жили життям тварин,
окупований німцями.
Нічого не залишилося.
Більше не було гордості, немає більше честі...
І раптом це був сон,
що ми робили щодня слухати лондонське радіо,
ми бачимо цих людей хто в них стріляв,
перед усіма.
Серце битви тут,
в управлінні поліції, в Іль-де-ла-Сіте.
2000 поліцейських, які були страйк з 15 серпня,
заволоділи підконтрольною будівлею владою Віші.
Студент інженерного училища,
хто хоче воювати, той приєднується до них.
Був величезний безлад у дворі префектури.
Були вантажівки, легкові автомобілі,
автомобілі знищені, були все і божевільний світ.
Німці проїжджали на вантажівках і кожен раз стріляли.
А в мене був маленький револьвер.
І я, зізнаюся, почав біля вікна з моєю рушницею,
і я стріляв.
На борту цієї палаючої вантажівки це німецьке Blache.
Я крикнув: «Всі геть!»
Серед тих, хто вистрибнув з вантажівки, п'ятеро отримали поранення на землі.
Я досі пам'ятаю один з тих, що благали мене:
«Бернарде, допоможи мені!»
Його застрелили в шлунку.
Я завжди буду це пам'ятати, тому що Це все одно сумне видовище.
Його друг, який тремтів від страху,
який плакав
і на якому була фотографія його родини.
За кілька сотень метрів,
жителі мікрорайону спостерігати за сценою.
Кожен раз один нас зворушило,
— заревів від радості натовп.
Я сказав: «Ми будемо на них нападати!»
У мене була рушниця, пістолет і дві гранати
і я крикнув: «Вперед, гвинтівка в повітрі!
Переходимо міст з криком і ми побачимо, що буде».
А там усі, хто був на площі Шатле,
вони втекли.
Протягом перших годин,
небагато жителів приєднуються до FFI.
Більшість спостерігає за бійками,
іноді вдаючи участь,
як зазначає Жорж Марсель, Голлістський опір.
Під час повстання, паризьке населення,
значна частина залишився вдома,
їх не було вулиці серед стрілянини.
Вони зійшли, щоб мати здається бере участь.
Я не знаю для чого, вони там були. Вони дивилися.
Як тільки німецька машина або коляска чи щось інше прибуло,
вони пливли назад на повній швидкості на сходах вдома.
Там їх викликали горобцеві страшилки.
Наступний день, Голлістська група інвестує,
один із символів Парижа, також контролюється Віші.
Ратуша.
Ми були дуже мотивовані,
нам сказали, що ми повинні взяти ратушу
і ми пішли брати готель місто Париж і оселитися там.
Ми не вагалися ні секунди.
Ми швидко увійшли, без опору.
Всі працівники йшли, всі пішли!
Вони втекли з мерії!
Ми відновили володіння,
від паризької ратуші.
Ми їхали додому.
До зброї, громадяни!
Формуйте свої батальйони!
Давай гуляти! Давай гуляти!
Тільки нечиста кров...
Неймовірна ситуація Кілька днів тому.
Тоді як німці все ще всюди в Парижі
і що вони мають кілька десятків танків,
людина з де Голля, Марсель Флоре,
нещодавно стрибнув з парашутом з Алжиру,
вступає на посаду префекта,
від імені Тимчасового уряду Французької Республіки.
За кілька хвилин,
нова влада на чолі з Голлісти формуються в серці Парижа,
проти німців, але також зайняти землю,
проти комуністів у післявоєнній перспективі.
Серед них політики,
а й студенти, інтелектуали,
всі волонтери і без політичного досвіду.
Тут, в кабінеті префекта,
Чарльз Пегул де Ровін,
який продав свою зброю проти кулемета.
Хоча вже,
лунають перші танки.
Приходить німецька колона танків,
який піднімався на причали.
Попереду їхав німецький байкер,
офіцер у башті танка, на відкритому повітрі.
І дають накази:
«Понад усе, ніхто не стріляє».
ідеально
Є c***,
хто бере свій пістолет і "каструлю", байкер у повітрі.
І в той момент,
офіцер повертається,
закриває турель і гармату спрямований на ратушу.
А оскільки я католик і віруючий,
Я перехрестився. Я сказав: "Все кінець,
війна закінчиться, він буде закрутити мерію».
Він стріляв з гармати. Це було закінчено.
Чи отримував накази чи він поспішав піти,
тому що було вся колона позаду...
Вони продовжували.
Німці щойно виявили майже випадково,
що ратуша, після поліцейського управління,
знаходиться в руках Опору.
Ми боялися, що вони увійдуть в ратуші,
тому що танки мали б міг зламати двері
і заходимо до ратуші.
І це було б катастрофою.
Через кілька годин, танки повертаються.
Вони атакують будівлю.
Але ще раз,
вони залишають місце без видимої причини.
На другий день повстання, питання слушне.
Чого хоче генерал фон Хольтіц?
Чому він не атакує до будівлі, завойованої Опором,
в той же час, Варшава,
столиця Польщі, хто також повстав,
руйнується німецькою армією.
Мій батько знав, що повинен почати руйнування Парижа.
Для Нотр-Дам,
Потрібно було 1,5 кг тротилу.
Для Пантеону, може три кілограми.
І тротил, у мого батька їх було багато.
Був у Парижі більше 300 торпед,
із запасів німецької армії.
Торпеда містилася до 1000 кг тротилу.
Досить було с підірвати,
всі пам'ятники Парижа всього за один раз.
Але чи хоче генерал воювати?
На три дні раніше, на вимогу від шведського дипломата,
Рауль Нордлінг,
він випустив кілька тис політв'язнів.
Далеко від того, щоб зруйнувати Париж,
він, здається, хоче домовитися.
Подивіться на ці фотографії, в Порт д'Орлеан,
Переговори німців з FFI.
20 серпня, на загальний подив,
він підписує перемир'я з кількома Повстанці-голлісти.
Офіційно евакуювали поранених.
Поки повстання тільки починається,
акустичні машини заклик до припинення бойових дій.
Через дані обіцянки німецьким командуванням,
не нападати на громадські будівлі,
окупований французькими військами,
уряд Республіки Француженка питає вас,
призупинити наступ на окупанта
до евакуації Парижа.
Пояснення буде пізніше.
Німці бажають понад усе,
тримати вільним від сокир рух в Парижі,
евакуювати свої війська.
Тому що кілька днів тому,
союзники висадилися в Провансі
і гітлерівська армія, спіймана в кліщі,
тепер резервне копіювання змушений до Німеччини,
відновити лінію оборони.
Для повстанців у мерії,
перемир'я - це вже перемога.
Це дозволяє чекати прибуття союзників,
під час віддалення руйнування Парижа.
В кабінеті префекта,
виникає дивна атмосфера.
За їхнім власним визнанням,
ці молоді борці опору живуть одним найпрекрасніших моментів їхнього існування.
Як Роджер Греньє.
Треба було побачити кабінет префекта,
з дуже гарними дівчатами,
хто дзвонив,
друг, який був у глибині кімнати,
зі своїм радіо, намагався зловити трохи джазу.
Був певний ентузіазм, дівчата я пам'ятаю
тренувалися в офісі дні, коли нічого не було,
тренувався з великими труднощами робити коктейлі Молотова.
Іноді був романтичне суперництво,
двоє закоханих хлопців від тієї ж дівчини.
Так буває.
Той, який нам сподобався, ми з ними трохи погрались,
але ми не думали про дрібниці,
проблема захисту готелю місто було для нас важливо в першу чергу.
Це, очевидно, дуже хвилює.
Крім того, ми віримо, що ми невразливі.
Був друг дуже добрий, дуже скромний.
Йому сказали: «Стойте там»,
його посадили на місце префекта.
Ми відчували, що ми були,
нова сила, все одно трохи.
Нова влада, якої немає на будь-який смак.
Бо якщо голлісти присутні в центрі Парижа,
комуністи взяли контроль кількох районів,
особливо в передмісті.
А деякі лякаються.
У той час FFI, Вони мені зовсім не сподобалися.
Я був не один.
Нам було трохи страшно.
У певних середовищах, ми були трохи налякані.
Ми згадали 36,
де ми співали Інтернаціонал під нашими вікнами.
Вони були комуністами хто вірив, що справді,
що ми не зробили в 36, ми збиралися зробити це зараз.
Була велика напруга.
Важка атмосфера...
Всередині опору також, напруга зростає.
21 серпня ц. третій день повстання,
комуністи і голлісти,
досі єдині, здається близьким до розриву.
Для комуністів — перемир'я це пастка німців,
перемогти повстання.
Саме тоді голова FFI,
Рол-Тангі, бере на себе ініціативу що змінює хід повстання.
Ось його ПК, розташований під Площа Денфер-Рошро,
26 метрів під землею.
Саме звідси він диктує своїй дружині Сесіль,
новий дзвінок до паризького населення.
Успіх залежить від чисел,
що масовий набір має бути вжито негайно.
Місія FFI регіону Іль-де-Франс це:
відкрити дорогу на Париж для союзних армій переможцем і вітати їх там.
Крайовий начальник полковник рол.
Всі на барикади.
На четвертий день повстання,
Дзвонить Рол-Тангі мешканці відновити зв'язок,
зі своїм революційним минулим.
Цього разу лунає його заклик,
чоловіків, жінок і навіть дітей.
Майже всі беруть участь.
У Парижі зведено 600 барикад.
Борець комуністичного опору Едгар Морен,
знаходиться на одному з них на Монмартрі.
Це була частина нашої підсвідомості колективна історія.
Ми читаємо про це в наших підручниках з історії.
Ми знаємо, що їх 48, 1830, і все таке.
Ми читаємо Віктора Гюго, ми читаємо Les Misérables.
Це здавалося природним продовжувати все це.
Видно, що нас несли на ентузіазмі,
народна радість, величезна радість.
Ми асфальтували вулиці,
ми знищили дерева,
ми вивезли старі матраци, старі речі і старі речі.
Ми були дуже горді так попереду,
але ми боялися.
Ми ризикнули взяти чорнослив. У цьому не було сумнівів.
Ми хотіли щось зробити.
Нам довелося брати участь у Визволенні.
Ми не могли залишитися нічого не робити, руки висять.
Нарешті дійте, беріть участь.
Це виконання свого обов'язку. Це було нормально.
Це нормально брати участь до руху,
хто спробує поставити за межами німців.
У нас залишилося невелике враження за марну трату нашого часу,
не кажучи цього, ми довго чекали.
Увечері 22 серпня ц.
повстання відновлюється.
Ми його більше не зупинимо.
Навіть не генерал фон Хольтіц,
хто потім пояснить отримавши того дня,
офіційний наказ Гітлера,
зменшити капітал в купі руїн,
навіть якщо це означає загинути самому під завалами.
Завдяки барикадам,
це замовлення зараз є нереалізованим.
Що ти хочеш, щоб я тобі сказав?
Для нас це була перешкода, ми більше не могли вийти.
Насправді нас оточили.
Я сказав собі: «Наближається кінець».
Це неминуче.
У місті назріває повстання,
неможливо придушити армією.
Захлинувся? Можливо ні.
Але це може обернутися кровопролиттям.
У Нормандії двома днями раніше
Генерал де Голль зустрів лідер союзних армій Ейзенхауер,
розповідаючи йому про свої страхи,
що німці провокують різанина в Парижі
і що комуністи взяти владу.
Він навіть погрожував,
не підкорятися штабу союзників,
запустивши саму другу БД у бік столиці.
Який із цих аргументів перемагає?
Ми ніколи не дізнаємося.
Але 22 серпня генерал Ейзенхауер,
дає наказ другому БД
і четвертий відділ американська піхота,
мчати до Парижа.
Я відчув полегшення, дізнавшись що ми йдемо на Париж.
Париж – символ Франції.
Нас прислали французи Ла Файєт, щоб допомогти нам,
під час нашої американської революції.
Я багато читав про Париж.
Нотр-Дам де Парі, три мушкетери.
Так, ми мали це на увазі.
Але ми теж думали, що йдемо знайти гарних дівчат.
Ми мали величезну довіру у генерала Леклерка.
Ми сказали собі: «Бос добре впорається,
так що це ми які першими повернулися».
Бути першим у Парижі?
Звичайно, генерал!
24 серпня через два дні швидкий прогрес,
друга БД — за п'ятнадцять кілометрів на південь від Парижа.
Близько до воріт, але заблоковано німецький оборонний бар'єр.
Саме тоді генерал Леклерк бере терміново,
рішення започаткувати авангард в сторону столиці,
не дочекавшись основної маси військ,
з місією щоб потрапити туди того ж вечора.
Тому що в Парижі ситуація виходить з-під контролю.
Наступні бійки між німці та FFI,
Великий палац горить.
Лунають вибухи.
Кілька німці підірвали військові споруди.
Як телефонна станція де знаходиться Бернхард Блаш.
Уявіть собі, підірвати чотири поверхи,
що означає працювати.
Треба тягнути кабелі скрізь електрика
і приєднати вибухівку.
Один кілограм вибухівки, відносно невеликий
і вони повинні бути пов'язані разом.
Лейтенант фон Берліц був в машині.
Я дав йому детонатор.
Він потягнув за важіль.
Це було 24 серпня.
І це викликало величезний вибух.
З настанням ночі,
тепер це небо що палає на схід від Парижа.
Есесівці підпалили замок Шато де Венсен.
Я почув, як мої батьки вигукують:
«Це замок Вінсенна, який горить!»
І хто брав мене на руки
і хто мені показав цей гігантський вогонь.
І для мене це було вражаюче.
Поки ми були може за кілометр,
щоб побачити, як це полум'я виникає вночі
а решта чорні,
ніби це було майже навіть декор,
це було так сюрреалістично.
Одночасно починаються дзвони дзвонити по всьому місту.
На балконі на Єлисейських полях,
пара записів його власна розмова.
Прислухайтеся до звуку дзвонів!
Якщо дзвони дзвонять, це тому, що Союзники вступили в Париж.
Рівно 10:25 вечора.
Аплодуємо, аплодуємо Єлисейські поля, ми аплодуємо!
Отже, це дзвіночки Визволення!
Обережно, стріляє!
Це дзвони визволення! Союзники перетнули ворота Парижа.
Рівно 10:25 вечора.
Коли всі ці дзвони почав кричати,
дзвонити, але насправді, вони були сильні.
Ми відчували, що священики мали вкласти в це всі сили!
Це була надзвичайна радість!
Це була радість спілкування, Дійсно,
без сенсу,
теологічний, ідеологічний термін.
Це було спілкування всіх. Всі були щасливі.
Ми були всі разом.
У ратуші,
авангард другого ДБ,
щойно прийшов на майдан.
Я був у кабінеті префекта.
Ми чуємо крики, зойки.
Потім шум на площі.
Кидаюсь до вікна,
з канцелярії префекта і я бачу танк внизу,
танк, якого не було танкова дивізія на зміну,
який був французом.
Я кажу: «Все, вони йдуть!»
Три танки.
Броньовані автомобілі.
Кілька десятків чоловіків.
На прохання генерала Леклера, все ще застряг у південних передмістях,
їх вдалося обійти Німецькі блокпости
і прослизнути через ворота Італії,
до серця столиці.
Емоція, як рідко французи це пережили.
Треба дочекатися світанку щоб побачити їхні обличчя.
Капітана Дронна,
який приєднався до де Голля в 1940 році.
Він веде Nueve,
дев'ята рота полку Чаду,
складається переважно з біженців Республіканці Іспанської війни.
Ми бачимо французькі танки,
з хлопцями, які виходять,
які самі розчулені до сліз.
У цей момент ми не думаємо що більшість іспанці...
Ми зворушені цим неймовірним відчуттям,
що ми звільнені,
тим, що це місце центр Парижа,
сама вона вільна.
Чотири тяжких таких роки,
які раптово зникають.
все ж, день тільки почався.
Водночас на південній околиці с.
прихід союзників.
Нам сказали зупинитися тому що генерал Леклерк,
хотів мати честь звільнити Париж.
Командир нашого батальйону сказав їм: «Це все фігня!
Ми йдемо вперед, у нас немає опір перед нами!»
І ось ми увійшли незважаючи на накази.
Навіщо чекати?
Це мало сенс.
Це було найбільше пригода мого життя.
Найцікавіший день мого життя,
Зараз 25 серпня.
Невимовне.
Я відчував, що відкриваю що рай існує.
І я там був!
У мене був тулуб і голова,
з вежі.
Раптом, сам того не підозрюючи, все вибухнуло!
Німецькі стрільці хто не торкався моєї голови,
дякую мій Бог,
хто стріляв і я сказав собі:
«Не закривайте свій танк і не замикайтеся в ньому.
Залишайтеся на вулиці з відкритою головою,
тому що я хочу побачити Париж, Париж у радості!
Маячні. Іншого немає.
Ви не усвідомлюєте тисячі і тисячі людей,
кричати Хай живе Леклер, хай живе де Голль,
Хай живе Франція,
прапори та ін.
Уявіть натовп на вулицях,
щодо перемоги Франції,
на час чемпіонату світу.
Ми були повністю приголомшені.
Відзначали кожного простого солдата ніби він Ейзенхауер.
Це було радісно.
Багато з нас думали ніж те, через що ми пройшли раніше,
було того варте,
коли ми побачили радість французів.
І зокрема француженки.
дівчата...
Дівчата повернулися абсолютно божевільні чоловіки,
з їхніми довгими засмаглими ногами.
Гарні були дівчата, сяючий, апетитний.
Це було щастя.
Ми повинні були їх торкнутися.
Вони були набагато красивішими ніж німці, звичайно!
Тож як би інші не були суворі,
Я не знаю, як вони це зробили люблю, але це не мало бути весело.
Але вони були розслаблені!
шолом, яремна впала,
вони накручували нас шоломи на головах.
Він виглядав не так ніж німці.
Я сказав: «Він американець».
Отже, я кинувся йому в обійми!
Як добре обійняти свою свободу!
Я не хочу бути злим, але була й сторона...
Трохи благаючи.
сигарети!
У вас є сигарети? У вас є шоколад?
Вони прислали нам жуйки, сигарети.
Ось тоді я почав курити!
Сигарети, жувальна гумка, капронові панчохи,
капронові панчохи.
Ми лізли на танки, ми їх цілували, ми їм дякували,
прийшов ще один і все почалося знову,
Жувальна гумка, панчохи, все!
Ця ейфорія передчасна?
Коли союзники проходять,
Сесіль Роль-Тангі виходить із підземного укриття,
де вона проводила час повстання.
Вона заливається сльозами.
Ці жінки, які кинулися на тих хто керував танками,
хто поцілував їх в губи.
Але я,
Я не ступив ні кроку ні вперед ні назад,
Я там стояв, на краю тротуару.
Емоція...
Але пам'ять наш,
думати про всіх тих що я знав,
деякі з яких були розстріляні,
для інших депортованих.
У мене був батько, ми не знали не те, чим він став.
Мені сказали, що він мертвий.
Це було неможливо для мене бути,
велика радість усіх парижан.
Я відчуваю ті ж емоції ніж на той час.
Без сумніву, воно залишилося зі мною.
Це воно...
З дня барикад,
німці відступили приблизно в десяти будівлях.
Вранці 25 серпня, поки союзники рух до центру міста,
починається довгий день боротьби.
Раптом порожньо,
ми не знаємо як натовп зникає.
І там, ми опиняємося перед німцями.
Тоді як американці забезпечити східну частину міста,
майже без боротьби,
друга БД, що підтримується FFI,
отримує місію скорочення німецькі позиції.
Всі поступово одужують,
ціною кількох сотні смертей.
Це насильство, це важко і це дуже...
Це коротко.
Я бачу дим перед собою.
Чую: «Вперед, стоп, назад».
Там вони були дуже бойові.
Подарунка не було!
У нас взагалі не склалося враження що вони готові здатися.
Це справді була війна.
Ми думали, що вони демотивовані,
але всюди німці чинять опір.
Як тут, у готелі Majestic,
де це було, місяць тому Генерал фон Штюльпнагель,
один із спільників про напад на Гітлера.
Після 1 години бою,
німці підпалили до свого обладнання та здачі.
Але через кілька хвилин, під Тріумфальною аркою,
один із них не вагається атакувати командира Мірамбо,
одна з фігур з другої БД.
Були німецькі полонені,
які були поруч, які були під Тріумфальною аркою з нами
і в той момент, є німецький офіцер,
який залишив Гранаду і хто це нам накинув.
Мірамбо впав на землю дуже серйозно поранений,
транспортували до лікарні.
Отже, ви бачите, що було ще німці,
тоді, звичайно, нацисти, фанатизовані люди,
французам не потрібно брати Париж і не повинен виграти.
Це ми залишимося боси Франції
і хто буде господарем Франції.
Німецькі полонені заплатити за таку поведінку.
Після сцени зйомки що йде з дахів,
Заарештовано 5 німців Зоряна Плаза.
Ось вони, руки вгору,
роззброєний французьким солдатом
і позбавили їхнього взуття
щоб не дати їм втекти.
Але натовп, роздратований, вимагає їх смерті.
Кілька операторів, у тому числі Франсуа Шарле, зняв цю сцену.
Вони виходять на Фрідланд-авеню,
повністю оточений жінками і люди в люті,
який кричав: «На смерть!»
Солдат зовсім молодий,
зі своїм автоматом,
тремтів усіма кінцівками.
Він так вишикував цих німців.
Обговорити.
Він повернувся до цей дикий натовп
і він подвоївся на «До смерті!»
Солдат тремтів.
І одного за одним усіх знищив.
Тоді ж у військовому училищі,
ще одна помилка.
Цей фільм, знятий парижанином, показує німців,
які щойно потрапили в полон за законами воєнного часу.
Але хвилини, що передують, їх не знімали.
Військові, які перебували в процесі в капітуляції були розстріляні французами.
Серед них Бернхард Блаш.
Коли перший пролунали постріли,
Я кинувся на землю.
Зброї при собі не було.
А я прикинувся мертвим.
Тоді, поки я був все ще на землі,
Мене застрелили в лівому стегні.
Цивільний хоче добити його в упор.
Але в останній момент, його охороняє Червоний Хрест.
На бруківці, нас ображали криками:
«Брудна сука!»
У натовпі було старі жінки.
З підборіддя текли слинки,
вони намагалися нас плюнути вище без успіху.
Після ранкової ейфорії,
час для помсти проти німців
і проти їхніх французьких колабораціоністів,
тих, хто допомагав їх привласнювати столиці протягом чотирьох років.
Зі свого балкона на курсі Венсен,
фільми сім'ї Тоннельє борці опору на дахах.
Коли раптом починається перестрілка.
Постраждала їхня квартира пострілами.
Був постріл який був увійшов до кімнати.
І хто скривдив мою маму.
Ми зробили йому джгут, ми його зняли,
Треба було щось робити.
І ось де, спускаючись вниз,
зі сходів,
якийсь джентльмен, якийсь FFI сказав йому:
«Покоси її, забери, Це співпраця!»
Для чого ? Чому ця ненависть?
Скрізь жителі взяти справедливість у свої руки,
абсолютно безкарно і без доказів.
Пріоритетна мета,
жінки.
Ті, що мали відносини з окупантом.
Подивіться на ці обличчя.
Не ті жіночі.
У чоловіків.
Як пояснити таку лють?
Оділія де Вассело чинив опір з 1940 року.
Посеред розвідувальної місії на користь союзників,
її зупиняють помилково поліцією
і доставили до префектури,
до звільнення через день.
Прийшов хлопець, плюнув на землі переді мною:
«Ти, б***ь, ч***!
Було таке враження, що ми їдемо візьми мене і застрели в кут.
Мене боляче змусили повернутися в клітинку,
де вже було,
шістнадцять людей сидять на землі,
спиною до стіни, спираючись на себе.
Були й жінки повністю поголений, поголений,
на якому ми мали намалював свастику,
на шкірі черепа.
Є один, це було жахливо,
вона була поголена і вона передавали її фотографії,
з шикарним світлим волоссям яка лягла йому на плечі.
У неї були фотографії, Я не знаю чому.
Того дня, Генрієтта Ґрізе,
затримана в її квартирі від друга FFI,
чиї аванси вона відмовилася.
Була зграя землерийок,
«Колабораціоніст!»
Так мене взяли в ратуші Монтрея.
А потім цей ідіот,
небагато, але він дістав мене коли навіть трохи підстригла волосся,
трохи там і там трохи.
Думаю, це були ревнощі.
Бо я йому сподобався.
Очевидно, я віддав перевагу,
німецький солдат,
ніж француз.
І я не думаю, що вони колись мені цього говорили прощено.
Що робили люди по сусідству?
Мені привели повій, хто спав з німцями,
щоб я наказав їх косити і т.д.
Мене це відштовхнуло.
Я сказав: «Залиште її мені».
Як тільки я заспокоївся с дівчина, там були сходи,
Я йому кажу: «Рятуйся!»
Це мерзенне явище донос,
звичайно це сталося.
Все здавалося абсолютно пошарпаний, страшний.
Я бачив обличчя кляті хлопці.
Я бачив, що їх побили, можливо, закатований,
і це мене справді відштовхнуло.
Були вбивства,
була ціла жахлива частина.
Але це ми
ми приховали, точніше ми вважали себе,
як явища
вторинний, оскільки ми не готуємо омлети,
не розбиваючи яйця.
Ось такі ексцеси трапляються з одного боку,
де суспільство позбавлене права.
У той час також щедрі сили,
Виявляють себе тільки мерзенні сили.
Зведення рахунків з одного боку.
Військові злочини та злочини проти людяності іншого.
До 25 серпня ц.р.
нацисти, особливо СС,
чинять свої звірства.
У Роменвілі розстріляно 11 в'язнів.
Закатовано кілька десятків заручників
і вбитий у Шато де Венсен.
35 опорців потрапили в пастку
і розстріляли в Булонському лісі.
Страчено 6 борців опору в Люксембурзьких садах.
Тут, в Уазері, на схід від Парижа.
Есесівці замкнули його в сараї,
десятки бойовиків опору отримали поранення
і підпалити його.
Як і в Орадурі, двома місяцями раніше.
До кінця депортували Євреї та борці опору.
Один із них, Гай Флавієн, 24 роки,
запущений на станції Пантін,
квиток для своєї родини,
як його забрали до табору Бухенвальд.
Сьогодні залишив Фресн за невідомим призначенням.
Дякуємо за харчовий пакет.
Тиждень пройшов добре і мораль хороша.
До зустрічі. Дуже ніжні поцілунки.
Але сюрприз,
і розмір.
Після тижня повстання,
Париж не знищений.
Це генерал фон Хольтіц.
Страшний руйнівник міст,
набагато вагається і навіть лавування, як очікувалося.
Пішов у другу БД
і воно передається на вокзалі Монпарнас.
Це був не німецький офіцер,
дуже жорсткий і дуже гордий хлопець,
до якого ми звикли,
побачити на картинках.
Він був маленьким кремезним хлопцем.
Пузатий, наляканий до розуму.
Він виглядав трохи виснаженим.
Дуже розбитий.
Це ми зрозуміємо пізніше.
Генерал, який боявся розправи проти своєї родини в Німеччині,
Робив вигляд, що б'ється і чинить опір,
під час підготовки своєї капітуляції і німецького гарнізону.
Хіба це поза людяністю що він пощадив Паріса?
сьогодні, його син хотів би йому вірити.
З зустрічі з Адольфом Гітлером,
він знав, що не знищить ніколи Париж.
Він любив Париж.
Уже в 1932 році він здійснив
його медовий місяць в Парижі з мамою.
А для нього в кінці війни,
не було причини брати відповідальність,
спалити місто такого світова відомість.
Для нього, це було абсолютно немислимо.
Який би був сенс зруйнувати Париж?
найкрасивіше місто в світі?
А якщо, простіше, то в міру наближення з кінця війни,
генерал боявся пройти військовий суд
і бути розстріляним союзниками?
Так закінчився божевільний тиждень,
Паризьке повстання,
єдине справжнє народне повстання з 1944 року.
У ратуші генерал де Голль вітається повстанцями,
хто тижнем раніше, знову встановив там Республіку.
Париж, Париж обурений!
Париж зламаний!
Париж замучений!
Але Париж звільнений!
Звільнився сам!
Звільнений своїм народом!
Він добре говорив,
тому що він не планував зауважте, коли він говорив,
це був чоловік, який говорив,
своїм серцем, і це чудово.
Він дуже добре впорався зі своєю роллю.
Тобто Франції, яка бореться,
тобто лише з Франції!
Справжньої Франції, вічної Франції!
Що мене вразило, це був цей палкий натовп.
хто кричав його ім'я,
він був справді визнаний як рятівник.
Ми відкрили вікно так що де Голль,
може привітати натовп.
Через чотири місяці після візиту Петена
Парижани вітають де Голля.
Наступного дня, 26 серпня ц.
їх більше мільйона До Єлисейських полів.
У десять разів численніші як для маршала.
питання:
Це той самий натовп?
Напевно, ні, згідно з сьогоднішніми оцінками більшість істориків.
Однак прислухайтеся до сказаного борець опору Едгар Морен,
хто в той день в процесії.
Франція, який був петаїно-голістом,
все менше і менше став петеністом
і все більше і більше Голліст,
оскільки передбачалося, що Петен бути щитом
і де Голль меч.
Але коли щит був повністю розсипався, псевдо щит
і година меча настала,
видно, що той самий натовп який аплодував Петену,
не менше аплодував де Голлю щирості.
На початку ми були нерухомі цілком петеністський, я думаю,
більшість населення.
Але тоді зовсім ні.
У нас була тільки одна ідея, звільнення змінити все,
все переробити.
Нова Франція.
Франція, яка знову стає собою
і нарешті можна повернути в майбутнє.
Яке відчуття того дня цей 14-річний підліток,
Джерард Вартер.
Насправді це було інше місто.
Інше місто, інша атмосфера.
Майже можна сказати, що населення теж змінився.
Раніше це було населення зовсім холодний,
нейтральні, прозорі, пресовані.
Поки там ми бачимо людей які починають відкриватися,
демонструвати,
проявляти доброту.
Ми знову стаємо собою, можливо навіть,
маятник, чи він рухається трохи занадто багато далеко на той бік,
це можливо !
Люди стали більш пишний,
ніж парижани зазвичай.
Це був початок...
Початок життя.
У нас склалося враження що раптом,
визволення,
був сигналом, що треба...
Виріши щось зробити.
Нам було по 15-16 років.
Життя мало початися, що ми будемо робити пізніше?
Звільнення Парижа змінить їх життя.
Чарльз Пегул де Ровін,
чоловік з автоматом,
займатиметься другою БД,
з Аленом Рафаелем і Жераром де Шонаком,
він буде переслідувати німецьку армію доти Орлине гніздо Гітлера в Берхтесгадені.
Полковник Анрі Роль-Тангі, голова ФФІ,
буде включено до складу першої армії французи під командуванням генерала де Латра,
до призначення губернатором з Кобленца в окупованій Німеччині.
У супроводі своєї дружини Сесіль,
він залишиться там рік,
неподалік від генерала фон Хольтіца.
Після полону в Англії,
— закінчить генерал його життя в Баден-Бадені,
де він помре з переконанням за порятунок Парижа.
Став банкіром, потім актором,
Роль зіграє Клод Річ генерала Леклерка,
у фільмі Париж горить?
Едгар Морен відійде Комуністичної партії,
перш ніж стати соціологом всесвітньо відомий.
Одним із них буде письменник Роджер Греньє стовпи видань Gallimard.
Що стосується анонімів,
вони повертаються до курсу свого життя.
Жорж Марселле стане актором,
потім інженер,
потім керівник підприємства.
Як і його однокласники з четвертого класу піхотна дивізія,
американець Джек Порт,
буде регулярно повертатися до Франції,
на згадку про приземлення і визволення Парижа.
Він отримає орден Почесного легіону.
Переможені спробують відновити своє життя,
на завалах.
Бернхард Блаш, бомбардувальник,
буде комісаром поліції.
Фрідріх Шефф, один із тих, хто брав участь у нападі на Гітлера,
створить магазин модного одягу в Геттінгені.
Ганс Альбрехт, коханець Фернанди,
буде вчителем.
Смутніший за всіх інші, можливо...
Генрієтта Гризе, юна парочка Лідо,
хто любив німців,
буде зустрічатися з американцем на Визволення.
Потім вийде заміж за француза в 50-ті роки.