Ово је једна од најславнијих епизода Другог светског рата.
У августу 1944. год. после четири године окупације,
Парижани се буне против Немаца,
не чекајући долазак савезничке трупе.
Поздрављена побуна од генерала де Гола
током свог чувеног говора градске куће.
Париз, ослобођен!
Ослобођен сам,
ослобођен од свог народа уз подршку
и обрис Француске цео !
Еп урезан у наша сећања,
где Французи имају најбољу улогу.
Али да ли је то тако једноставно?
Народ Париза Да ли се заиста побунио?
А да ли је и ово ослобођење узорно како бисмо желели?
Са новим сликама,
оних појединаца,
са последњим непосредним сведоцима.
Желимо да вам кажемо сложенија прича.
Нисмо знали да ли су људи ко је заиста имао,
опирао се, пуцао,
или који је тек почео манжетна око руке.
Нисам знао на кога да пуцам.
Немци, комунисти...
Тамо је било доста људи коме је била потребна освета!
Грешка коју сам направио је да сам излазио са Немцем,
али не жалим!
Да смо могли да их пресечемо комада, Немци би то урадили.
Знао сам шта нас чека,
били смо смештени испред зида и погубљен.
70 година касније,
осврни се на један од догађаја кључеве наше историје.
Једина права побуна популаран 44. године.
Побуна која је била далеко да се унапред освоји
а који траје и данас да нас испитују.
26. априла 1944 .
Имамо четири месеца пре ослобођења Париза,
месец дана пре искрцавања.
У градској кући маршал Петен је одушевљено од стране публике.
Немци који окупирају увек Француска,
овластио га да напусти Виши током неколико дана.
Питање: За кога навијају?
Ових десетина хиљада становника који певају Марсељезу,
забранили Немци од четири године...
Човек који је у Вишију сарађивао са окупатором?
Или војник који, четвртина века раније у Вердуну,
водио их до победе.
Дани који су претходили Петановој посети,
савезници који припремају искрцавање,
бомбардовали инфраструктуру Немачки,
касарне, железничке пруге,
фабрике.
1.000 становника Париског региона, погинуо под бомбама.
Нови тест за узнемиренији Французи,
збуњенији него икад
а што користи старом маршалу.
Јацкуелине Лајоие, тада 18 година.
Американци су бомбардовали кућу од његових бабе и деде у Сени и Марни.
Узели су све село у низу,
летећа тврђава,
који су уништили цело село!
Ни једна кућа није остала да стоји.
Знате, били смо заробљени.
Нисмо знали.
Шта се догађа ? Зашто то раде?
После смо знали да јесте да уништи немачку војску.
Французи заробљени,
ухваћени у њиховим противречностима
и покушава да преживи на овај нови тест.
У Саинт-Оуену, породица Пецхоук,
снима савезничка бомбардовања.
Ево малог Жан-Клода усред рушевина.
Забрињавајуће.
Постојало је склониште које је било праведно поред наше куће,
било је у подруму једне зграде.
Били смо тамо, у самостану, закључан у трезорима,
засведени подрум.
Били смо крцати са 30 или 40 људи,
са само свећом, то би створило чист и једноставан страх.
Била је то претња.
Није оставило утисак,
да је помогло ослобођењу које долази.
Ово може бити изненађење, али у пролеће 44.
понекад се чини да опасност долази више савезника него Немаца.
Према овим аматерским филмовима окренути од војника,
укућани би били готово безопасан.
У Паризу их има око 25.000,
често стари или веома млади.
Осим неколико СС јединица,
већина ради у администрацији.
Овај мали филм је снимљен од Немаца,
Волфганг Лемке.
Тог дана је путовао престоница са пријатељима.
Како да замислимо да ове улице мир може бити ускоро,
поприште жестоких борби?
Њихова екскурзија се наставља авионом за преглед престонице.
Као да им је град припадао.
У Паризу, за разлику од провинција,
Немци се не понашају не у станарима,
али као да су код куће.
Реквирирали су стотине зграда у прелепим насељима.
И свуда се осећају сигурно.
Као овде на Плаце де л'Опера, где се налази Командантура.
Без заштите, без бодљикаве жице,
но куиббле.
Једноставна баријера испред хотела Меурице,
где је успостављен командант Париза.
Док жели ослободити се Немаца,
многи Парижани изгледа сместивши се на окупацију.
Послушајте шта каже средњошколац тада имао четрнаест година.
Будући глумац Цлауде Рицх.
У исто време, његов брат се бори у Италији против Немаца.
Немци које сам видео, били су стражари.
Нисам имао мржњу.
Посебно је после рат који смо научили,
концентрациони логори и све то.
Пре него што,
шта ми је стало,
то су Немци имао мирис.
И мирис који су имали, био је то оријентални дуван.
Кад смо прошли испред немачки ауто,
могли смо да осетимо оријентални мирис.
То је било путовање, нису били Французи.
Ево једног од њих,
каплар Ханс Албрехт.
Пореклом из Штутгарта,
он је у то време имао аферу са младом Францускињом.
Фернанд де Ламаре,
драга моја у Паризу.
Радила је у нашој касарни.
На немачком смо је звали Фернанде.
Али ја, Знао сам да је то Фернанде.
У близини Тријумфалне капије, био је мали биоскоп.
Често сам ишао тамо са њом.
Ишли смо да се склонимо у лепо место за љубавнике.
Нека врста ротонде на тргу.
Она је била једна од оних који су мислили да ми Немци
ми смо најбољи.
Упркос општем неодобравању,
Парижани се размећу са непријатељем.
По интересу.
Или за љубав.
Као овај Лидо усхеретте који упознаје официр на булеварима.
Прошао сам поред кафића Настуртиумс и он је седео тамо.
И изненада, Видео сам га иза себе
а он ми рече: „Хоћете ли у шетњу, госпођице?“
Ја сам рекао да.
Причао ми је о рату.
И после, постављао сам му питања,
на Немце
и то ме је занимало.
А онда смо се поново видели,
а онда сам то волео.
Писао је песме,
на дрвећу, на природи.
Били су лепи момци.
Био је згодан, висок, плавуша са плавим очима.
Париз ми је био у срцу.
Од биоскопа до кабареа пролазећи поред Лида,
све ове установе су функционисале као у мирнодопско време.
За нас је било питање да знамо шта бисте тамо могли јести или пити.
Алкохол, жене, журке.
У скривању, међутим,
немилосрдно потиснути становници,
припреми побуну.
Против окупатора и против њихове идеологије.
Најгоре што је свет икада видео.
Зовемо их ФФИ,
француским снагама унутрашњих послова.
Они припадају свима политички трендови,
десно и лево.
Колико их има у Паризу?
Никад стварно нећемо сазнати.
Десетине хиљада.
Али имају врло мало оружја.
Међу њима и активиста 25-годишњи комуниста,
Цециле Рол-тангуи.
Видимо је овде са бебом и колица,
у којој се крије митраљез.
Са својим мужем Хенријем Рол-Тангијем,
шеф свих ФФИ из региона Париза,
умешала се да протерају окупатора.
Био је то фашизам.
Добро смо знали да постоји добри људи, без сумње.
Али оно што ме је заиста погодило, они су стрељани.
Мој отац је депортован, нисмо знали где је.
Све је било неподношљиво.
Ипак смо ми велики народ.
Направили смо револуцију.
Још увек знамо,
да можемо да учествујемо,
на устанке и све то.
Морамо пробудити национално осећање,
побуна против ове окупације,
недостојан једног народа.
Да се ​​припреми за устанак,
борци отпора траже за обуку становништва,
умножавањем симболичких радњи.
Као овде 1942. у Етоалу,
када ометају немачка церемонија.
Али отпор је мали следе Парижани.
Звали смо их терористима.
Зато што је убио. Био је терориста.
Чак и да је Немац, он је долазио,
ножем да не праве буку,
па на смену...
нож у леђа, момак је пао...
Били смо као: „Шта је ово? Шта то значи ?"
И после,
па смо имали радио коју смо слушали упркос свему,
Рекли су нам: „Не, нису терористи,
Они су борци отпора."
Заузели смо одређену пасивну страну.
Шта бисмо могли да урадимо?
Нисмо знали на којој страни дошло би избављење.
Дошла би једног дана, било је извесно, али када?
Где и од кога? Не знамо.
6. јуна 1944. године.
Догађај који мења све.
150.000 савезничких војника земљиште у Нормандији,
ослободити Европу од нацизма.
Овде Лондон
Штаб Врховне команде Савезничке експедиционе снаге
је управо објавио следеће саопштење за јавност.
Под командом генерала Ајзенхауера
савезничке поморске снаге почело јутрос
искрцавање савезничких војски на северним обалама Француске.
Сећам се !
Разумем...
Дакле, ту је, шумски пожар!
Пожар.
Био сам у свом кревету
и чујем вриску у кући.
Вероватно је то била моја мајка који је чуо вест.
Био сам веома срећан. коначно, Нешто ће се десити!
Почели смо са прављењем застава.
То је то, слободни смо! Они иду Избаците Швабе ван!
Били су то Боцхе или Сцхлеус.
Ми смо их тако третирали.
Бићемо слободни. Али знали смо да то не би било одмах.
То ме је страшно импресионирало, одатле,
размишљали смо само о томе.
Плакала сам.
Плакао сам јер сам рекао:
„То је то, они ће отићи,
Повредићемо их."
У наредним данима,
Покушаји нацистичке пропаганде да покаже да Французи
стати на страну окупатора против савезника.
Погледајте ове слике снимљене на станици са Севера на захтев Немаца.
У знак одмазде за бомбардовање, мала група Парижана,
малтретирају запослени савезнички војници,
заробљен у Нормандији.
Постоји и ова церемонија изненађујуће,
код Инвалида.
3 недеље након искрцавања,
1000 нових регрута француске милиције,
положи заклетву под нацистичким поздравом,
антикомунисти, антисемити,
они су ти који месецима, јури отпор
а Јевреји поред Немаца.
Још једна слика, истог дана, у градској кући,
долазе хиљаде Парижана част посмртним остацима милиционера
и сарадник Пхилиппе Хенриот.
Речено нам је да нисмо патриоте јер прихватамо,
политика сарадње са Немачком.
Месецима, Пхилиппе Хенриот запалио публику,
кроз своје радио говоре.
Управо је погубљен од стране Отпора.
Ове слике из јула су узнемирујуће.
Али они обмањују.
Јер од слетања, а да се ништа не појави,
нови однос снага настанио у престоници.
Немци су били много мање арогантан.
То више није била иста ствар.
Дошло је до еволуције,
добро за нас а мање добро за њих.
Имали смо утисак да се Немци повлаче,
помало као острига испод лимуна.
Вратили су се кући,
у командантима, у касарни,
мање смо их виђали.
С друге стране, упали су Парижани врло радо,
мало улице.
Они су били ти који су изашли на улице, рецимо.
Мали, али знаковит знак.
Док су пуцњи увек се кажњавају смрћу,
новинари снимају Немце на скривеној камери.
Приближава се неколико метара војници,
упркос буци њихових камера.
Као да већ Немци више нису били страшни.
Ово је тренутак када отпор одлучује да зада ударац.
Ово је Роберт Цхамбеирон,
бивши заменик Жан Мулена.
Под лажним идентитетом,
један је од чланова Савета Национални отпор.
Сада смо уверени,
да су Немци нису непобедиви
и нема разлога да се не бори
и да ако се боримо можемо да победимо.
Одлучили смо у Националном савету отпора,
за обележавање 14. јула 1944. год.
великом демонстрацијом.
а ми ћемо издати слоган женама и девојкама
Париза да изађе на улице,
са црвеним хаљинама, плави појасеви,
бели стезници видети парада плава, бела, црвена,
под носом Немаца дан је велики 14. јул.
Овог историјског 14. јула г.
остало је само ових неколико слика дискретно пуцано,
који приказују тробојне амблеме продати за нос и браду,
Француска полиција и Немци,
који више не реагују.
Тог дана, 100.000 демонстраната,
посебно левичарски активисти,
парада у региону Париза, о чему сведочи ова једина фотографија,
снимљено у Витри-сур-Сену.
Извештај Комунистичке партије помиње заставе,
банери,
леци дељени у поворкама.
Певамо Марсељезу у инат окупатору.
Као генерална проба пре буне.
У Паризу,
становници почињу да прихватају цену коју треба платити за њихово ослобађање.
На крају рата,
када смо видели тврђаве летећи долазе,
који су увек били веома високи, веома бројни,
а кад је било сунца, имали смо утисак пчелињег роја
и то је...
Људи су излазили, нису ишли у склоништа,
Дошли су, хтели су да их гледају
а људи су викали: „Бомба!
Убиј Ем!"
Научили смо мржњу и прихватио рат.
Укопани у своје касарне,
немачки војници почети да се плаши.
Погледајте ове фотографије очигледно безопасан,
снимљен у касарни Клињанкур.
Видимо тамо административно особље војске,
углавном стари,
хитно примити војна вежба.
Иза фасаде осмехе,
да ли још верују у то?
Било је то страшно време ову неизвесност.
Погодили смо преокрет да ће то узети.
Знали смо да немамо шансе да победи америчке силе
и британски.
Из моје собе у Хотелу де Франс,
погледао сам кроз прозор,
Видео сам како авиони пролазе енглески и амерички,
које су летеле веома ниско и рекао сам себи:
„Шта ће то дати ако могу краду тако некажњено?
Али за нас, није било избора.
Шта бисмо могли да урадимо? За десерт ?
Једног дана, чистачица, која проговорио неколико речи немачког и рекао ми:
„Не желиш да пођеш са мном?
Пођи са мном."
Могао сам да је пратим.
И вероватно би то сакрила од мене у свом стану, али...
ја, моја савест, моја дужност као војника,
то би било дезертерство.
То би ми сломило срце напустити друге
и тихо нестане.
Плашили су се, да, да се плаше,
били су уплашени.
Не знам.
Нека буду оштећени,
да Американци,
не понашај се добро.
Плашили су се да Американци они се понашају,
као они, понашао се,
никад не знамо !
Имали смо на уму само једно,
безбедно изаћи из ове мочваре.
Помирили смо се са том идејом да се повуче.
Овај рат је био свеједно изгубљено.
Какав немачки војник још не схвата,
је то највише вође Вермахта,
регуларна војска, је плен истих сумњи.
И то у хотелу Мајестиц, чија је одбрана ојачана,
Карл-Хајнрих фон Штулпнагел,
начелник управе војска у Француској,
антинациста, такође тражи,
да оконча рат.
20. јула 1944. год.
дан који је могао да се промени ток историје.
У Источној Пруској, бомбашки напад,
уништио Хитлеров штаб
а бука тече да је Фирер мртав.
Генерал вон Стулпнагел је један од завереника.
Позива исте вечери његови помоћници у хотелу Мајестиц,
са поручником Шефтом.
Чланови генералштаба били у канцеларији.
Речено нам је: "Господо, Фирер је мртав."
Шефт, видимо се одмах у Саинт-Гермаин-ен-Лаие.
Иди смањи СС фреквенције и обавештајне службе.
Они ће бити интернирани Кад падне ноћ.
Ово је операција којој су се многи надали.
У току ноћи, без икога не схвата то,
СС Париза су ухапшени
и регуларна војска, Вермахт, узми власт.
Док се вести не проломе из Немачке.
Сам или скоро међу својим сарадницима,
Фирер је неким чудом преживео
а напад је неуспешан.
Хитлерова реакција је била немилосрдна.
Стулпнагел је обешен у берлинском затвору,
док се у Паризу поставља генерал који никада није оглушио о наређења.
Диетрицх вон Цхолтитз.
Његова мисија, припреми одбрану Париза.
Генерал је умро 1966. године.
Његов син Тимо фон Чолтиц,
пристао да нас упозна.
Ово смо мој отац и ја.
Не изгледа баш удобно и једно и друго !
И тамо га видите са својим војницима,
после битке код Ротердама.
Било је то у Ротердаму, 1940.
оно што се појављује први пут јавно генерал,
кад се град сравни од стране немачког ваздухопловства.
Касније ћемо га наћи у СССР-у,
где уништава градови Севастопољ,
Кијев, Харков и многи други.
Имао је репутацију,
да буде брутални рушилац градова.
То је била једна од стратегија Немци се користе у Русији.
Скоро су уништили све на њиховом путу.
свака кућа, свака штала је спаљена,
било да је камен или дрво.
Све је уништено приликом повлачења из Москве.
Био је то принцип спаљене земље.
Мој отац је разговарао са Хитлером одбране Париза.
Савршено је знао да ће му бити дато наредба да се од њега направи поље рушевина.
Тамо је било 22.000 војника,
на кога је могао да рачуна.
Ово је случај наредника Блацхеа,
одговоран за јединицу за комуникацију у 15. арондисману.
Био сам техничар и рекоше у себи:
„Овај човек је талентован, моћи ће побрините се за експлозије."
Тако да сам послат на чета пионира,
где су ме учили да рукује експлозивом,
да их покрене...
Вратио сам се у своју јединицу а они су нам испоручили експлозив.
Истовремено, у Нормандији,
Стаљинград Запада, како ће то Немци назвати.
Од слетања,
Хитлерове војске се противе Жестоки отпор савезника,
скоро фанатично,
како војник открива Американац Вернер Клееман.
Немци су били фанатична и оштра
а смрт им ништа није значила.
Прва 3 дана опколили смо група од 6 Немаца
а наш командир чете замолио их да се предају
Одговорили су: "Не!"
Зато смо користили наш бацач пламена а ми смо их испекли.
Они су врста фанатика које смо имали пред собом.
1. августа год.
савезници су добили појачање од 15.000 Француза,
друге оклопне дивизије,
искрцао се редом у Нормандији.
Из северне Африке пролазећи кроз Енглеску,
под командом генерала Леклерка,
ови Французи имају опсесију.
Сачувај Париз.
Сви смо имали наду да можемо,
након преласка Нормандије,
стићи у Париз, главни град Француске и освете.
Морали смо брзо да идемо, сви смо били свесни тога,
јер је Париз није хтео да скочи?
Шта раде Немци хтели да руше у Паризу?
Почетком августа месеца,
после два месеца борбе,
Американци генерала Патона
успевају да пробију редове Немци у Авраншу.
Али савезнички генералштаб од којих зависи други ДБ,
жели да заобиђе Париз са севера и југа,
избегавање директне конфронтације.
Према плановима генералисимуса Ајзенхауера,
Париз ће бити ослобођен током септембра месеца,
када је савезничка авангарда кренула према Немачкој су га прошли.
генерал Ајзенхауер и генерал Бредли,
није хтео да ослободи град,
јер нису хтели никакве борбе са улица, од кућа до кућа.
Улична туча се води из куће другоме је најгоре.
Речено нам је да је циљ није требало да ослободи Париз,
већ да убијају Немце.
Сањали смо да добијемо рат,
којим год путем да кренемо да победи Немце.
У Паризу, лишен информација,
становници игноришу претње који им се оптерећују.
Више нисмо могли да чујемо Лондон,
од време.
Било је тако збуњујуће да више ништа нисмо могли да чујемо.
У суштини, живели смо,
живели смо у садашњости,
живели смо сваки дан помало као веома мала деца то раде.
Као доказ, овај запањујући филм,
снимила породица Пешу,
15. августа на обали Марне.
Они су снимали Америчка бомбардовања.
Овај пут, док су савезници још десетинама километара далеко,
купају се становници у рекама,
као да битка био унапред закључен.
Кад видим слике који је мој отац снимао у то време,
несумњиво, није било бриге,
него велики ослобађање становништва,
који су заиста били 100% срећни.
Мислим да јесу стварно поверење,
да ствари иду у добром правцу, готово неповратно.
И даље смо били у средини рат под наводницима,
али су духови имали ходај тешко,
рећи : "То је то, на крају смо!"
Средином августа,
Парижани су далеко да замислим тај отпор,
ће задати велики ударац
и баци сву своју снагу у бици.
За отпор, немогуће је чекати више нису савезници а да ништа не раде.
У Паризу почиње нова фаза, устанак.
Као месец дана раније, 14. јула,
позив на саботажу и штрајк је покренут,
према радницима.
Хиљаде људи прекинути рад.
Али овај пут,
свађати се.
Нема више возова,
нема више струје или скоро.
Нема више полиције на улицама.
И они су у штрајку.
За само неколико сати,
живот стаје у региону Париза.
И даље ми је било досадно јер више нисам имао,
веза са Паризом,
али сматрао сам да је то нормално.
Схватио сам да иде нешто деси.
Народ је морао бити обучен Французи у борби.
Нисмо могли да дозволимо француски народ,
осим сопственог ослобођења.
Атмосфера бдења оружја,
у двориштима зграда, Немци спаљују своје архиве.
Евакуишу намештај, често краду, у Немачку.
Испраћају оне који неће бити није корисно у борби.
Гестапо, извесни сарадници.
Нису могли да ме одведу.
Роберт је пре свега рекао:
"Ја ћу се вратити по тебе."
Али где су ме водили?
18. августа 1944. год.
напетост је на врхунцу.
Огромни немачки оклопни конвоји,
повлачећи се из Нормандије,
прелази престоницу са запада на исток.
био сам огорчен,
да мисле да би могли да оду а да није избачен.
То је заиста ова реченица то ми је испало.
Нећемо их оставити остави тако.
И тако мој муж који је знао ствари,
да нисам знао, смирио ме је.
Али, немој се нервирати, чекај,
видећеш сутра.
Тог дана, Хенри Рол-Тангуи,
излази са састанка са вође отпора,
у кафићу у седмом општина.
Долазе различити покрети да се договоре,
о избијању непријатељстава.
Вратио се кући у Монтруж,
У сред ноћи, и у страху од осуде,
шеф ФФИ покреће,
непосредан народни устанак.
Мој муж ми је рекао: "Ударићеш."
Али било је 3 сата ујутру.
Рекао сам му: „У згради овако, не могу да куцам,
то ствара буку."
И тако сам се мотао около,
колико сам могао да га донесем до 6 часова ујутру
Онда сам у 6 ујутру ударио.
Отишао је са папирима.
Наредба од 19. августа у којој се каже,
да ће устанак уследити.
Текст Рол-Тангуиа је штампан и омалтерисан по целом граду.
Сваком своје, према тадашњим речима.
После четири године окупације,
понижење, прогон.
Парижани се зову да се придружи ФФИ
и кренути у напад.
Манжетна за руку.
Коришћење молотовљевих коктела и старе пушке.
Борци отпора излазе тајност,
узнемиравати непријатеља и покушавати да им приграбе оружје.
Као ова млада девојка Анне-Марие Далмасо,
који му граби пушку рањеном Немцу.
Пре него што га склониш.
Само 22 године.
Или Џорџ Дуксон,
овај ветеран из 1940.
побегао из логора,
који је управо дигао у ваздух тенк Немац са гранатом.
Они су за мене били хероји.
Било је још 4 и по године,
да смо живели животом животиња,
окупирали Немци.
Ништа није остало.
Није било више поноса, нема више части...
А онда је одједном то био сан,
што смо радили сваки дан слушам лондонски радио,
видимо ове људе који су пуцали на њих,
пред свима.
Срце битке лежи овде,
у седишту полиције, на Иле де ла Ците.
2000 полицајаца који су штрајк од 15. августа,
преузели контролисану зграду од стране власти Вишија.
Ученик инжењерске школе,
ко хоће да се бори, придружи им се.
Настао је велики неред у дворишту префектуре.
Било је камиона, аутомобила,
аутомобили уништени, било их је све и луди свет.
Немци су пролазили камионима и пуцали су сваки пут.
И имао сам мали револвер.
И признајем, почео сам на прозору са мојим пиштољем,
и пуцао сам.
У овом запаљеном камиону је Немац Блацхе.
Викао сам: "Сви напоље!"
Међу онима који су скочили из камиона, петоро је повређено на земљи.
Још се сећам једног од оних који су ме молили:
"Бернарде, помози ми!"
Био је упуцан у стомаку.
Заувек ћу га памтити јер И даље је тужан спектакл.
Његов пријатељ који је дрхтао од страха,
који је плакао
а на којој је била фотографија његове породице.
Неколико стотина метара даље,
становнике насеља посматрају сцену.
Сваки пут један од нас је био дирнут,
гомила је урлала од радости.
Рекао сам: "Напашћемо их!"
имао сам пушку, пиштољ и две гранате
а ја сам викнуо: „Напред, пушка у ваздух!
Прелазимо мост вичући а видећемо шта ће бити“.
А тамо, сви они који су били на Плаце ду Цхателет,
побегли су.
Током првих сати,
неколико становника се придружује ФФИ.
Већина посматра борбе,
понекад се претвара да учествује,
како примећује Жорж Марсел, Голистички отпор.
Током устанка, париско становништво,
велики део остао код куће,
нису били унутра улице усред пуцњаве.
Дошли су да имају изгледа да учествује.
Не знам због чега, били су тамо. Они су погледали.
Чим немачки ауто или је стигла приколица или нешто друго,
враћали су се пуном брзином на степеницама код куће.
Тамо су били позвани врабац страшила.
Следећи дан, голистичка група улаже,
један од симбола Париза, такође контролише Виши.
Градска скупштина.
Били смо веома мотивисани,
речено нам је да морамо узети градску већницу
и отишли ​​смо да узмемо хотел града Париза и настаните се тамо.
Нисмо оклевали ни секунде.
Ушли смо брзо, без отпора.
Сви запослени су одлазили, сви су отишли!
Побегли су из градске скупштине!
Вратили смо посед,
из париске градске куће.
Ишли смо кући.
У оружје, грађани!
Формирајте своје батаљоне!
Хајдемо и шетњу ! Хајдемо и шетњу !
Само нечиста крв...
Незамислива ситуација Пре неколико дана.
Док су Немци још увек су свуда у Паризу
и да имају неколико десетина тенкова,
човек из Де Гола, Марсел Флоуре,
недавно падобраном из Алжира,
ступа на дужност жупана,
у име привремене владе Републике Француске.
За пар минута,
нова сила на челу са Голисти се формирају у срцу Париза,
против Немаца, али и да заузме земљу,
против комуниста у послератној перспективи.
Међу њима, политичари,
али и студенти, интелектуалци,
сви добровољци и без политичког искуства.
Овде у канцеларији префекта,
Шарл Пегул де Ровин,
који је трговао својим пиштољем против митраљеза.
док већ,
чују се први тенкови.
Стиже немачка колона тенкова,
који је ишао уз кејеве.
Испред је био немачки бајкер,
официр у куполи тенка, на отвореном.
И дају се наређења:
"Изнад свега, нико не пуца."
Савршен.
ту је куцка,
који узима свој пиштољ и "пан", бајкер у ваздуху.
И у том тренутку,
официр се враћа,
затвара куполу и топ усмерена ка градској кући.
А пошто сам католик и верник,
Прекрстио сам се. Рекао сам: „Готово је,
рат је готов, хоће зезнути градску већницу."
Опалио је топ. Било је готово.
Да ли је примао наређења или му се журило да оде,
јер је било цела колона иза...
Наставили су.
Немци су управо открили скоро случајно,
да је градска кућа, после седишта полиције,
је у рукама Отпора.
Плашили смо се да ће ући у градској кући,
јер би тенкови имали могао да развали врата
и ући у градску већницу.
И то би била катастрофа.
А неколико сати касније, тенкови су се вратили.
Нападају зграду.
Али још једном,
напуштају место без видљивог разлога.
Другог дана устанка, питање је валидно.
Шта генерал фон Чолтиц жели?
Зашто не нападне до зграде коју је освојио Отпор,
док је у исто време Варшава,
главни град Пољске, који је такође устао,
се уништава од стране немачке војске.
Мој отац је знао да мора почети уништавање Париза.
За Нотр Дам,
Било је потребно 1,5 кг ТНТ-а.
За Пантеон, можда три килограма.
и ТНТ, мој отац их је имао доста.
Имао је у Паризу више од 300 торпеда,
из залиха немачке војске.
Садржано торпедо до 1000 килограма ТНТ-а.
Било је довољно стр одувати,
сви споменици Париза у само једном времену.
Али да ли генерал жели да се бори?
Три дана раније, на захтев од шведског дипломате,
Раул Нордлинг,
ослободио је неколико хиљада политички затвореници.
Далеко од тога да уништи Париз,
изгледа да жели да преговара.
Погледајте ове фотографије, на Порт д'Орлеанс,
Немци преговарају са ФФИ.
20. августа, на опште изненађење,
потписује примирје са неколико Голистички устаници.
Званично да евакуише рањенике.
Док је устанак само почетак,
звучници позива на прекид борби.
Због датих обећања од немачке команде,
да не напада јавне зграде,
окупирале француске трупе,
владу Републике Францускиња те пита,
да обустави јуриш на окупатора
до евакуације Париза.
Објашњење ће доћи касније.
Немци желе изнад свега,
држати без секира саобраћај у Паризу,
да евакуишу своје трупе.
Јер неколико дана раније,
савезници су се искрцали у Прованси
и Хитлерова војска, ухваћена у клијешта,
сада прави резервну копију присиљен у Немачку,
да се реконструише линија одбране.
За побуњенике у Градској кући,
примирје је већ победа.
Омогућава вам да чекате долазак савезника,
док се удаљава уништење Париза.
У кабинету префекта,
ствара се чудна атмосфера.
По сопственим признањима,
ови млади отпораши живе једно најлепших тренутака њиховог постојања.
Као Рогер Грениер.
Морали сте да видите канцеларију префекта,
са веома лепим девојкама,
ко је звао,
пријатељ који је био у задњем делу собе,
са својим радиом, покушавао је да ухвати мало џеза.
Постојао је одређени ентузијазам, девојке, сећам се,
били на обуци у канцеларији дане када није било ничега,
обучени са великим мукама да прави молотовљеве коктеле.
Понекад их је било романтична ривалства,
два момка који су били заљубљени од исте девојке.
То се дешава.
Онај који нам се допао, мало смо се зезали са њима,
али нисмо размишљали о ситници,
проблем одбране хотела град нам је на првом месту био важан.
Очигледно је потпуно узбудљиво.
Осим тога, верујемо да смо нерањиви.
Био је пријатељ веома љубазан, веома скроман.
Речено му је: „Стој тамо“,
седео је на месту жупана.
Осећали смо се као да смо,
нова моћ, ипак мало.
Нова моћ која није по свачијем укусу.
Јер ако су голисти присутни у центру Париза,
комунисти су узели контрола неколико насеља,
посебно у предграђима.
А неки се уплаше.
У то време, ФФИ, Уопште ми се нису свидели.
Нисам био једини.
Мало смо се уплашили.
У одређеним срединама, били смо мало уплашени.
Сетили смо се 36,
где смо певали Интернационалу под нашим прозорима.
Били су комунисти који је у то заиста веровао,
шта нисмо радили у 36, хтели смо то да урадимо сада.
Било је много напетости.
Тешка атмосфера...
И у оквиру отпора, напетост расте.
21. августа год. трећи дан устанка,
комунисти и голисти,
до сада уједињени, изгледа близу раскида.
За комунисте примирје је замка Немаца,
да победи устанак.
Тада је шеф ФФИ,
Рол-Тангуи, преузима иницијативу што мења ток побуне.
Ево његовог рачунара који се налази испод Плаце Денферт-Роцхереау,
26 метара под земљом.
Одавде он диктира својој жени Сесил,
нови позив париском становништву.
Успех је функција бројева,
то масовно запошљавање мора се предузети одмах.
Мисија ФФИ региона Ил де Франс је:
отвори пут за Париз за савезничке војске победнички и тамо их дочекати.
Регионални начелник пуковник Рол.
Сви на барикадама.
Четвртог дана устанка,
Рол-Тангуи зове да се становници поново повежу,
са њиховом револуционарном прошлошћу.
Овај пут се чује његов позив,
мушкарци, жене, па чак и деца.
Готово сви се укључују.
У Паризу је подигнуто 600 барикада.
Комунистички борац, Едгар Морин,
је на једном од њих на Монмартру.
То је био део нашег несвесног колективна историја.
То читамо у нашим историјским књигама.
Знамо да их има 48, 1830, све то.
Читамо Виктора Игоа, читамо Лес Мисераблес.
Деловало је природно да све ово настави.
Очигледно је да смо били ношени ентузијазмом,
народна радост, огромна радост.
Поплочали смо улице,
уништили смо дрвеће,
извадили смо старе душеке, старе ствари и старе ствари.
Били смо тако поносни испред,
али смо се плашили.
Ризиковали смо да узмемо суву шљиву. У то није било сумње.
Хтели смо да урадимо нешто.
Морали смо да учествујемо у Ослобођењу.
Нисмо могли остати не радећи ништа, руке виси.
Коначно делујте, учествујте.
То је обављање нечије дужности. Било је нормално.
У реду је учествовати на покрет,
који ће покушати да стави ван Немаца.
Имали смо мало утиска што губимо време,
а да то не кажем, дуго смо чекали.
Увече 22. августа г.
устанак је поново покренут.
Нећемо га више заустављати.
Чак ни генерал фон Чолтиц,
који ће касније објаснити примивши тај дан,
Хитлерово формално наређење,
да смањи капитал у гомили рушевина,
чак и ако то значи да сам погине испод рушевина.
Захваљујући барикадама,
овај налог је сада неостварив.
Шта желиш да ти кажем?
За нас је то била препрека, нисмо могли више да изађемо.
У ствари, били смо опкољени.
Рекао сам себи: „Крај долази.
То је неизбежно.
У граду се спрема побуна,
не може бити потиснут од стране војске.
Задављена? Можда не.
Али то се може претворити у крвопролиће.
У Нормандији, два дана раније,
састао се генерал де Гол вођа савезничке војске, Ајзенхауер,
говорећи му о својим страховима,
које Немци изазивају покољ у Паризу
а да су комунисти преузети власт.
Чак је и претио,
да не послуша савезнички штаб,
покретањем самог другог ДБ према престоници.
Који од ових аргумената побеђује?
Никад стварно нећемо сазнати.
Али 22. августа, генерал Ајзенхауер,
даје наређење другом ДБ
и четврта дивизија америчка пешадија,
да појури у Париз.
Лакнуло ми је кад сам сазнао да смо ишли на Париз.
Париз је симбол Француске.
Французи су нас послали Ла Фаиетте да нам помогне,
током наше америчке револуције.
Читао сам много о Паризу.
Нотре Даме де Парис, Три мускетара.
Да, имали смо то на уму.
Али и ми смо мислили да идемо наћи лепе девојке.
Имали смо огромно поверење у генералу Леклерку.
Рекли смо себи: „Шеф ће се добро снаћи,
тако да смо ми који су се први вратили“.
Бити први у Паризу?
Наравно, генерале!
24. августа, после два дана брз напредак,
други ДБ је удаљен петнаест километара јужно од Париза.
Близу гола, али изблокиран немачка одбрамбена баријера.
Тада је генерал Леклерк узима хитно,
одлука о покретању авангарде према престоници,
не чекајући већину трупа,
са мисијом да стигнем тамо исте вечери.
Јер у Паризу ситуација измиче контроли.
Након борби између Немци и ФФИ,
Велика палата гори.
Експлозије одјекују.
Немци су разнели неколико војне зграде.
Као телефонска централа где се налази Бернхард Блацхе.
Замислите, дижете у ваздух четири спрата,
шта значи радити.
Морате повући каблове свуда електрична
и причврстите експлозив.
Један килограм експлозива, релативно мали
и они морају бити повезани заједно.
поручник фон Берлиц био у колима.
Дао сам му детонатор.
Повукао је полугу.
Био је 24. август.
И направио је велики прасак.
Како пада ноћ,
сада је небо који букти источно од Париза.
СС су запалили дворац Винценнес.
Чуо сам како моји родитељи узвикују:
„То је замак од Винсенеса који гори!“
И који су ме узели у наручје
и који ми је показао ову огромну ватру.
И за мене је то било импресивно.
Док смо били можда километар даље,
да видим како се ови пламенови дижу ноћу
а остало је црно,
као да је скоро чак и декор,
било је тако надреално.
У исто време почињу звона да звони по целом граду.
На балкону на Јелисејским пољима,
пар записа његов сопствени разговор.
Слушајте звук звона!
Ако звона звоне, то је зато што је Савезници су ушли у Париз.
Тачно је 22:25.
Аплаудирамо, аплаудирамо Јелисејска поља, аплаудирамо!
Дакле, ово су звона ослобођења!
Пази, пуца!
Ово су звона ослобођења! Савезници су прешли врата Париза.
Тачно је 22:25.
Кад сва ова звона почео да вришти,
да звони, али стварно, били су јаки.
Осећали смо да свештеници имају уложи сву своју снагу у то!
Била је то изузетна радост!
Била је то радост заједништва, стварно,
без смисла,
теолошки, идеолошки термин.
То је било заједништво свих. Сви су били срећни.
Били смо сви заједно.
у градској кући,
авангарда друге ДБ,
управо је стигао на трг.
Био сам у канцеларији префекта.
Чујемо вриске, јауке.
Онда бука на тргу.
јурим до прозора,
из кабинета жупана и видим тенк испод,
тенк који није био Панзердивизија за промену,
који је био Француз.
Кажем: "То је то, долазе!"
Три тенка.
Оклопна возила.
Неколико десетина мушкараца.
На захтев генерала Леклерка, још увек заглављени у јужним предграђима,
успели су да заобиђу немачке блокаде путева
и да се провуче кроз капију Италије,
у срце престонице.
Емоција као ретко Французи су то доживели.
Морате чекати зору да виде њихова лица.
То капетана Дроннеа,
који се придружио Де Голу 1940.
Он води Нуеве,
девета чета пука Чада,
састављена углавном од избеглица Републиканци у Шпанском рату.
Видимо француске тенкове,
са момцима који излазе,
који су и сами дирнути до суза.
У том тренутку не размишљамо да су већина Шпанци...
Дирнути смо овим невероватним осећајем,
да смо ослобођени,
чињеницом да ово место централни Париз,
она сама је слободна.
Четири тешке године такве,
који изненада нестају.
ипак, дан је тек почео.
Истовремено, у јужним предграђима,
долазак савезника.
Речено нам је да престанемо јер генерал Леклерк,
желео да има част да ослободи Париз.
Наш командант батаљона им је рекао: „Све је ово срање!
Идемо напред, немамо отпор пред нама!“
И тако смо ушли упркос наређењима.
Зашто чекати ?
Имало је смисла.
Био је највећи авантура мог живота.
Најузбудљивији дан у мом животу,
25. август је.
Неописиво.
Осећао сам се као да откривам да рај постоји.
И био сам тамо!
Имао сам торзо и главу,
из куполе.
Одједном, а да нисам посумњао, све је експлодирало!
Немачки стрелци који нису дотакли моју главу,
хвала боже мој,
који је пуцао и рекао сам себи:
„Не затварајте резервоар и не затварај се у то.
Остани напољу отворене главе,
јер желим да видим Париз, Париз у слављу!
Делусионал. Нема друге.
Не схватате хиљаде и хиљаде људи,
вичући Живео Леклерк, живео де Гол,
Живела Француска,
заставе итд.
Замислите гужву на улицама,
што се тиче победе Француске,
у време Светског првенства.
Били смо потпуно преплављени.
Славио се сваки прости војник као да је Ајзенхауер.
Било је весело.
Многи од нас су мислили од онога кроз шта смо прошли раније,
вредело је,
када смо видели радост Француза.
А посебно Францускиње.
Девојке...
Девојке су се вратиле потпуно луди људи,
са својим дугим препланулим ногама.
Девојке су биле лепе, блистав, укусан.
Била је то срећа.
Морали смо да их додирнемо.
Били су много лепши него Немци, наравно!
Па колико год остали били строги,
Не знам како су то урадили љубав, али није требало да буде забавно.
Али били су опуштени!
Кацига, југулар је пао,
зајебавали су нас шлемове на главама.
Није изгледао исто него Немци.
Рекао сам: "Он је Американац."
Па сам му се бацио у загрљај!
Како је добро прихватити своју слободу!
не желим да будем зао, али постојала је и страна...
Мало преклињући.
Цигарете!
Имате ли цигарете? Имате ли чоколаду?
Послали су нам жваке, цигарете.
Тада сам почео да пушим!
Цигарете, жваке, најлонске чарапе,
најлонске чарапе.
Попели смо се на тенкове, љубили смо их, захваљивали смо им,
дошао је још један и почео је поново,
Жваке, чарапе, све!
Да ли је ова еуфорија преурањена?
Док савезници пролазе,
Цециле Рол-Тангуи излази из подземног склоништа,
где је проводила време устанка.
Бризне у плач.
Ове жене које су се бациле на њих ко је водио тенкове,
који их је целивао пуне у усне.
Али ја,
Нисам направио ни корак напред ни назад,
стајао сам тамо, на ивици тротоара.
Емоција...
Али сећање наших,
да мислим на све оне да сам знао,
од којих су неки били стрељани,
за остале депортоване.
Имао сам оца, нисмо знали не оно што је постао.
Речено ми је да је мртав.
Није било могуће да будем,
велика радост свих Парижана.
Осећам исту емоцију него у то време.
Без сумње, остао је са мном.
То је то...
Од дана барикада,
Немци су се повукли у десетак зграда.
Ујутру 25. августа, док су савезници напредовање ка центру града,
почиње дуг дан борбе.
Одједном је празно,
не знамо како гомила нестаје.
И тамо, налазимо се пред Немцима.
Док су Американци обезбедити исток града,
скоро без борбе,
други ДБ, подржан од стране ФФИ,
добија мисију смањења немачке позиције.
Сви се постепено опорављају,
по цену неколико стотине мртвих.
Насилно је, тешко и веома је...
Кратко је.
Видим дим испред себе.
Чујем: "Крени напред, стани, врати се."
Тамо су били веома борбени.
Није било поклона!
Уопште нисмо имали утисак да су били спремни да се предају.
Заиста је био рат.
Мислили смо да су демотивисани,
али свуда Немци пружају отпор.
Као овде у хотелу Мајестиц,
где је била, месец дана раније генерал фон Стулпнагел,
један од саучесника напада на Хитлера.
После 1 сата борбе,
Немци су запалили на њихову опрему и предају.
Али неколико минута касније, испод Тријумфалне капије,
један од њих не оклева да нападне команданта Мирамбеауа,
једна од фигура из друге ДБ.
Било је немачких затвореника,
који су били поред њега, који су били испод Тријумфалне капије код нас
и у том тренутку, ту је немачки официр,
који је напустио Гранаду а ко нам је то бацио.
Мирамбо је пао на земљу веома тешко повређен,
превезен у болницу.
Па видите да је било још Немци,
онда свакако нацисти, фанатизовани људи,
Французи не морају да заузму Париз и не сме да победи.
Ми смо ти који ћемо остати шефови Француске
а ко ће бити господари Француске.
немачки затвореници платити за ово понашање.
После сцене снимања долазе са кровова,
Ухапшено 5 Немаца Стар'с Плаза.
Ево их, руке у ваздуху,
разоружао француски војник
и лишени обуће
да их спречи да побегну.
Али гомила, огорчена, захтева њихову смрт.
Неколико камермана, укључујући Франсоа Шарлета, снимио је сцену.
Излазе у Фридланд авенију,
потпуно окружен женама и људи у бесу,
који је викнуо: „На смрт!“
Војник је веома млад,
са својим митраљезом,
задрхтао у свим својим удовима.
Он је тако постројио ове Немце.
Расправити.
Окренуо се према ова дивља гомила
и удвостручио се са "До смрти!"
Војник је задрхтао.
И једног по једног, све их је срушио.
У исто време у војној школи,
још један лапсус.
Овај филм који је снимио Парижанин, показује Немце,
који су управо заробљени по законима ратовања.
Али минути који претходе, нису снимљени.
Војници који су били у процесу предају су оборили Французи.
Међу њима, Бернхард Блацхе.
Када је први избили су пуцњи,
бацио сам се на земљу.
Нисам имао оружје код себе.
И глумио сам мртав.
Онда, док сам био још увек на земљи,
Погођен сам у левој бутини.
Цивил жели да га докрајчи из непосредне близине.
Али у последњем тренутку, штити га Црвени крст.
на тротоару, били смо увређени вичући:
“Прљава кучко!”
У гомили је било старе жене.
Слине су им текле низ браду,
покушавали су да нас пљуну горе без успеха.
После јутарње еуфорије,
време за освету против Немаца
и против њихових француских сарадника,
они који су им помогли да присвоје престонице четири године.
Са његовог балкона на курсу Винсенес,
филмови породице Тоннелиер борци отпора на крововима.
Кад изненада избије пуцњава.
Њихов стан је погођен по пуцњави.
Дошло је до пуцања који је био ушао у собу.
И ко је повредио моју мајку.
Направили смо му подвезу, скинули смо га,
Морали смо нешто да урадимо.
И ту је, силазећи,
са степеница,
извесни господин, неки ФФИ му рече:
„Покоси је, однеси је, То је сарадња!”
За шта ? Чему ова мржња?
Свуда, становници узму правду у своје руке,
потпуно некажњено и без доказа.
Приоритетни циљ,
жене.
Они који су имали односи са станаром.
Погледај ова лица.
Не оне код жена.
Оне мушкараца.
Како објаснити такав бес?
Одиле де Васелот отпоран је од 1940.
Усред обавештајне мисије у корист савезника,
грешком је заустављена од стране полиције
и одведен у префектуру,
пре него што је дан касније пуштен на слободу.
Дошао момак, пљунуо на земљи испред мене:
„Јебени ти!
Имао сам утисак да идемо узми ме и упуцај ме у ћошак.
Морао сам да се вратим болно у ћелији,
где је већ било,
шеснаест људи који седе на земљи,
леђима окренут зиду, подупирући се.
Било је и жена потпуно обријан, обријан,
на којој смо имали насликао кукасти крст,
на кожи лобање.
Има један, био је ужасан,
била је обријана и она прослеђивао њене фотографије,
са раскошном плавом косом која му је пала на рамена.
Имала је фотографије, Ја не знам зашто.
Тог дана, Хенриетте Грисет,
је ухапшен у свом стану од стране ФФИ пријатеља,
чији је предујам одбила.
Био је чопор ровки,
“Сарадник!”
Па су ме узели у градској већници Монтреја.
А онда овај идиот,
не много, али ме је ухватио када чак и мало ошишати косу,
мало тамо и мало тамо.
Мислим да је то била љубомора.
Зато што сам му се свидела.
Очигледно, више сам волео,
немачки војник,
него Француз.
И мислим да ми то никада нису рекли опроштено.
Шта су радили људи у комшилуку?
Довели су ми проститутке, који је спавао са Немцима,
па да наредим да се покосе итд.
То ме је одбијало.
Рекао сам: "Остави је мени."
Чим сам се смирио са девојка, било је степениште,
Рекао сам му: "Спаси се!"
Овај прљави феномен пријава,
наравно да се десило.
Све је изгледало апсолутно отрцано, страшно.
Видео сам лица проклети момци.
Видео сам да су претучени, можда мучен,
и то ме је заиста одбило.
Било је атентата,
постојао је читав монструозан део.
Али да ми
сакрили смо, или боље речено, сматрали смо себе,
попут појава
секундарни, пошто не правимо омлет,
без разбијања јаја.
То су ексцеси који се дешавају у једном тренутку,
где је друштво лишено закона.
У то време такође великодушне снаге,
Испољавају се само подле силе.
Свођење рачуна на једној страни.
Ратни злочини и злочини против човечности другог.
до 25. августа г.
нацисти, посебно СС,
чине своја злодела.
Једанаест затвореника убијено у Роменвилу.
Неколико десетина талаца је мучено
и убијен у Цхатеау де Винценнес.
35 бораца отпора упало је у замку
и стрељан у Боа де Боулогне.
Погубљено 6 бораца отпора у луксембуршким вртовима.
Овде у Оисерију, источно од Париза.
СС га је затворио у шталу,
десетине бораца отпора повређено
и запали.
Као у Орадоуру, два месеца раније.
До краја су депортовали Јевреји и борци отпора.
Један од њих, Гај Флавијен, 24 године,
лансиран на станици Пантин,
карта за његову породицу,
како је одведен према логору Бухенвалд.
Данас је напустио Фреснес за непознато одредиште.
Хвала пакету хране.
Недеља је добро прошла и морал је добар.
Видимо се ускоро. Веома нежни пољупци.
Ипак изненађење,
и величина.
После недељу дана побуне,
Париз није уништен.
Ово је генерал Вон Цхолтитз.
Страшни разарач градова,
много колебљивији па чак и повлачење како се очекивало.
Отишао је у други ДБ
и преноси се на станици Монпарнас.
То није био немачки официр,
веома крут и веома поносан момак,
на које смо навикли,
да видите на сликама.
Био је мали буцмасти момак.
Трбушасти, уплашен до краја.
Изгледао је мало уморно.
Веома поражен.
Касније ћемо то разумети.
Генерал, који се плашио одмазде против његове породице у Немачкој,
Претварао се да се бори и пружа отпор,
док је припремао своју предају и то немачког гарнизона.
Да ли је из хуманости да је поштедео Париза?
Данас, његов син би желео да му верује.
Са састанка са Адолфом Хитлером,
знао је да неће уништити никад Париз.
Волео је Париз.
Већ 1932. године извршио је,
његов медени месец у Паризу са мојом мајком.
А за њега, на крају рата,
није било разлога преузети одговорност,
да спали град таквих светског гласа.
за њега, било је апсолутно незамисливо.
Која би била сврха разарања Париза?
најлепши град на свету?
И ако, једноставније, како се приближавамо од краја рата,
генерал се плашио пролаза пред војни суд
и да су га савезници стрељали?
Тако се завршава луда недеља,
онај париског устанка,
једина права народна побуна из 1944. године.
У Градској кући, генерал де Гол дочекају га устаници,
који недељу дана раније, је тамо поново успоставио Републику.
Париз, Париз огорчен!
Париз сломљен!
Парис мученик!
Али Париз је ослобођен!
Ослобођен сам!
Ослобођен од свог народа!
Добро је говорио,
јер није планирао примети онда када је говорио,
то је био човек који је говорио,
својим срцем и дивно је.
Био је веома добар у својој улози.
То ће рећи, Француске која се бори,
што ће рећи само из Француске!
Од праве Француске, вечне Француске!
Оно што ме је импресионирало, то је била ова ватрена гомила.
који је узвикивао његово име,
био је заиста признат као спаситељ.
Отворили смо прозор тако да је Де Гол,
може поздравити гомилу.
Четири месеца након Петанове посете,
Парижани навијају за де Гола.
Сутрадан, 26. августа г.
има више од милион На Јелисејска поља.
Десет пута бројнији што се тиче маршала.
питање:
Да ли је ово иста гомила?
Вероватно не, процењује се данас већина историчара.
Ипак, послушајте шта се каже борац отпора Едгар Морин,
који је тог дана у поворци.
Француска, који је био петано-голист,
је све мање постао петиниста
и све више и више Гаулиста,
пошто је Петен требало бити штит
а де Гол мач.
Али када је штит био потпуно срушен, псеудо штит
и дошао је час мача,
очигледно је да иста гомила који је аплаудирао Петена,
аплаудирао де Гол са ништа мање од искрености.
На почетку смо били мирни прилично петенистички, мислим,
већина становништва.
Али онда, никако.
Имали смо само једну идеју, ослобођење да промени све,
да се све понови.
Нова Француска.
Француска која поново постаје своја
и коначно може да се окрене у будућност.
Какав је осећај тог дана овај 14-годишњи тинејџер,
Герард Вартер.
Био је то други град у стварности.
Други град, друга атмосфера.
Готово да можемо рећи да становништво такође се променио.
Раније је то било становништво потпуно хладно,
неутралан, провидан, притиснут.
Док тамо видимо људе који почињу да се отварају,
да демонстрира,
да покаже доброту.
Поново постајемо сами, можда чак,
клатно, иде ли мало превише далеко на другу страну,
то је могуће !
Људи су постали бујнији,
него што су Парижани обично.
То је био почетак...
Почетак живота.
Имали смо утисак да одједном,
ослобођење,
био је сигнал да је потребно...
Одлучите да урадите нешто.
Имали смо 15-16 година.
Живот је требало да почне, шта ћемо касније?
Ослобођење Париза промениће им животе.
Шарл Пегул де Ровин,
човек са митраљезом,
ће се ангажовати у другом ДБ,
са Алаином Рафаелом и Жераром де Шонаком,
гониће немачку војску до Хитлерово орлово гнездо у Берхтесгадену.
пуковник Хенри Рол-Тангуи, шеф ФФИ,
биће интегрисан у прву армију Французи под генералом де Латреом,
пре именовања за гувернера из Кобленца у окупираној Немачкој.
У пратњи супруге Сесил,
остаће тамо годину дана,
недалеко од генерала фон Чолтица.
Након заточеништва у Енглеској,
завршиће генерал његов живот у Баден-Бадену,
где ће умрети са уверењем за спас Париза.
Постао банкар па глумац,
Клод Рич ће играти улогу генерала Леклерка,
у филму, Париз гори?
Едгар Морин ће се удаљити Комунистичке партије,
пре него што постане социолог Светски познати.
Писац Рогер Грениер ће бити један од њих стубови Галлимардових издања.
Што се тиче анонимних,
настављају ток свог живота.
Жорж Марселет ће постати глумац,
затим инжењер,
затим пословни менаџер.
Као и његови другови из четвртог разреда пешадијска дивизија,
амерички Јацк Порт,
враћаће се редовно у Француску,
за помен искрцавања и ослобођење Париза.
Добиће Легију части.
Побеђени покушаће да обнове своје животе,
на рушевинама.
Бернхард Блаш, бомбардер,
биће полицијски комесар.
Фридрих Шефт, један од оних који учествовао у нападу на Хитлера,
направиће модну радњу у Гетингену.
Ханс Албрехт, Фернандов љубавник,
биће учитељ.
Узнемиренији од свих остали, можда...
Хенриетте Грисет, млада судница Лида,
који је волео Немце,
излазиће са Американцем на Ослобођењу.
Онда ће се удати за Француза 50-их година.