Acesta este unul dintre cele mai glorioase episoade a celui de-al Doilea Război Mondial.
În august 1944, după patru ani de ocupație,
Parisienii se revoltă împotriva germanilor,
fără a aștepta sosirea trupele aliate.
O insurecție salutată de generalul de Gaulle
în timpul celebrului său discurs al Primăriei.
Paris, eliberat!
Eliberat de el însuși,
eliberat de oamenii lui cu sprijinul
si conturul Frantei întreg!
O epopee gravată în amintirile noastre,
unde francezii au cel mai bun rol.
Dar este atât de simplu?
Oamenii din Paris Chiar s-a răzvrătit?
Și aceasta a fost și eliberarea exemplar cum ne-am dori?
Cu imagini noi,
cele ale indivizilor,
cu ultimii martori direcţi.
Vrem să vă spunem o poveste mai complexă.
Nu știam dacă erau oameni care a avut cu adevărat,
a rezistat, a făcut lovitura,
sau care tocmai începuse o manșetă în jurul brațului.
Nu știam pe cine să trag.
germani, comunisti...
Erau o mulțime de oameni care avea nevoie de răzbunare!
Greșeala pe care am făcut-o a fost să am datat cu un german,
dar nu regret!
Dacă le-am fi putut tăia bucăți, nemții ar fi făcut-o.
Știam ce ne așteaptă,
urma să fim plasați în faţa unui zid şi executat.
70 de ani mai târziu,
Privește înapoi la unul dintre evenimente cheile istoriei noastre.
Singura insurecție adevărată popularul anului 44.
O revoltă care era departe să fie câștigat în avans
și care continuă și astăzi să ne întrebe.
26 aprilie 1944.
Suntem patru luni înainte de eliberarea Parisului,
cu o lună înainte de debarcare.
La primărie, mareșalul Pétain este aplaudat de multime.
Germanii care ocupă întotdeauna Franța,
l-a autorizat să părăsească Vichy pentru mai multe zile.
Întrebare: Pe cine aplaudă ei?
Aceste zeci de mii de locuitori care cântă Marsilieza,
interzis de germani de patru ani...
Omul care, la Vichy, a colaborat cu ocupantul?
Sau soldatul care, un sfert secol mai devreme la Verdun,
i-a condus la victorie.
Zilele premergătoare vizitei lui Pétain,
aliaţii care se pregătesc debarcarea,
a bombardat infrastructura Limba germana,
barăci, căi ferate,
fabrici.
1.000 de locuitori ai regiunii Parisului, a murit sub bombe.
Un nou test pentru francezi mai supărați,
mai confuz ca oricând
si care avantajeaza batranul maresal.
Jacqueline Lajoie, în vârstă de 18 ani la acea vreme.
Americanii au bombardat casa a bunicilor săi din Seine-et-Marne.
Au luat totul satul la rând,
cetate zburătoare,
care a distrus tot satul!
Nici o casă nu a rămas în picioare.
Știi, am fost prinși în capcană.
Nu știam.
Ce se întâmplă ? De ce fac asta?
Am știut după aceea că așa a fost să distrugă armata germană.
francezi prinși în capcană,
prinși în contradicțiile lor
și încercând să supraviețuiască la acest nou test.
În Saint-Ouen, familia Péchoux,
filmează bombardamentele aliate.
Iată-l pe micuțul Jean-Claude în mijlocul ruinelor.
Îngrijorător.
Exista un adăpost care era drept langa casa noastra,
era într-un subsol al unei clădiri.
Eram acolo, închiși, închis în seifuri,
o pivniță boltită.
Eram plini cu 30 sau 40 de oameni,
doar cu o lumânare, ar crea frică pură și simplă.
A fost o amenințare.
Nu a dat impresia,
că a ajutat la eliberarea viitoare.
Acest lucru poate fi o surpriză, dar în primăvara anului 44,
pericolul pare să vină uneori mai mulți aliați decât germanii.
Potrivit acestor filme de amatori întors de soldați,
ocupanţii ar fi aproape inofensiv.
În Paris, sunt în jur de 25.000,
adesea bătrâni sau foarte tineri.
În afară de câteva unități SS,
majoritatea lucrează in administratie.
Acest mic film a fost filmat de un german,
Wolfgang Lemke.
În ziua aceea a călătorit capitala cu prietenii.
Cum ne putem imagina că aceste străzi pacea poate fi în curând,
scena unor bătălii aprige?
Excursia lor continuă cu avionul pentru o privire de ansamblu asupra capitalei.
De parcă orașul le-ar fi aparținut.
La Paris, spre deosebire de provincii,
nemții nu se comportă nu în ocupanți,
dar parcă ar fi acasă.
Au rechiziționat sute de clădiri din cartiere frumoase.
Și peste tot, se simt în siguranță.
Ca aici, în Place de l'Opéra, unde se află Kommandanturul.
Fără protecție, fără sârmă ghimpată,
nicio dispută.
O simplă barieră în fața hotelului Meurice,
unde a fost stabilit comandantul Parisului.
În timp ce doresc scapă de germani,
multi parizieni par acomodandu-se la ocupatie.
Ascultă ce spune un elev de liceu paisprezece ani pe atunci.
Viitorul actor Claude Rich.
În același timp, fratele său se luptă în Italia împotriva germanilor.
Nemții pe care i-am văzut, erau santinelele.
Nu am avut ură.
Este mai ales după războiul pe care l-am învățat,
tabere de concentrare si toate astea.
Inainte de,
ce m-a remarcat,
este că nemţii avea un miros.
Și mirosul pe care îl aveau, era tutun oriental.
Când am trecut prin față o mașină germană,
puteam mirosi un parfum oriental.
A fost călătoria, nu erau francezi.
Iată una dintre ele,
Caporalul Hans Albrecht.
Originar din Stuttgart,
avea o aventură în acel moment cu o tânără franceză.
Fernand de Lamare,
draga mea la Paris.
Ea a lucrat în barăcile noastre.
În germană, i-am spus Fernande.
Dar eu, Știam că era Fernande.
Aproape de Arcul de Triumf, era un mic cinematograf.
Mergeam des acolo cu ea.
Urma să ne adăpostim într-un loc frumos loc pentru îndrăgostiți.
Un fel de rotondă într-un pătrat.
Ea a fost una dintre cei care au gândit că noi germanii
suntem cei mai buni.
În ciuda dezaprobării generale,
Parizienii se arată cu inamicul.
Prin interes.
Sau pentru dragoste.
Ca această usherette Lido care se întâlnește un ofiţer pe bulevarde.
Am trecut pe lângă cafenea Nasturtiums și el stătea acolo.
Si dintr-o data, L-am văzut în spatele meu
iar el mi-a spus: — Faceți o plimbare, domnișoară?
Am spus da.
Mi-a povestit despre război.
Si dupa, I-am pus întrebări,
asupra germanilor
si m-a interesat.
Și apoi ne-am văzut din nou,
și apoi mi-a plăcut.
A scris poezii,
pe copaci, pe natură.
Erau băieți frumoși.
Era frumos, înalt, blondă cu ochi albaștri.
Parisul era în inima mea.
De la cinema la cabaret trecând pe lângă Lido,
toate aceste unități funcționau ca pe timp de pace.
Pentru noi, întrebarea a fost să știm ce puteai să mănânci sau să bei acolo.
Alcool, femei, petreceri.
Ascunzându-se însă,
locuitori reprimați fără milă,
pregăti revolta.
Împotriva ocupanților și împotriva ideologiei lor.
Cel mai rău pe care l-a văzut vreodată lumea.
Le numim FFI,
forțele franceze de interne.
Ele aparțin tuturor tendinte politice,
dreapta și stânga.
Câți sunt la Paris?
Nu vom ști niciodată cu adevărat.
Zeci de mii.
Dar au foarte puține arme.
Printre ei, un activist comunist de 25 de ani,
Cécile Rol-tanguy.
O vedem aici cu copilul ei și căruciorul,
în care se ascunde o mitralieră.
Cu soțul ei Henri Rol-Tanguy,
şeful tuturor FFI-urilor din regiunea Parisului,
ea s-a implicat pentru a expulza ocupantul.
A fost fascism.
Știam bine că există oameni buni, fără îndoială.
Dar ce m-a impresionat cu adevărat, ei sunt cei care au fost împușcați.
Tatăl meu a fost deportat, nu stiam unde se afla.
Totul era insuportabil.
Până la urmă suntem un popor grozav.
Am făcut o revoluție.
Încă știm,
că putem participa,
la insurecţii şi toate celelalte.
Trebuie să trezim sentimentul național,
revoltă împotriva acestei ocupații,
nedemn de un popor.
Pentru a se pregăti pentru insurecție,
luptătorii rezistenței caută a instrui populația,
prin multiplicarea acţiunilor simbolice.
Ca aici, în 1942, la Étoile,
când deranjează o ceremonie germană.
Dar rezistența este puțină urmat de parizieni.
I-am numit terorişti.
Pentru că a ucis. Era un terorist.
Chiar dacă era german, el venea,
cu un cuțit să nu face zgomot,
apoi la o schimbare...
un cuțit în spate, tipul a cazut...
Ne-am spus: „Ce este asta? Ce înseamnă ?"
Si dupa,
deci aveam radioul pe care l-am ascultat în ciuda tuturor,
Ne-au spus: „Nu, nu sunt teroristi,
Sunt luptători de rezistență.”
Noi luasem o anumită latură pasivă.
Ce am putea face?
Nu știam de ce parte ar veni izbăvirea.
Ea ar veni într-o zi, era sigur, dar când?
Unde și de către cine? Nu știm.
6 iunie 1944.
Evenimentul care schimbă totul.
150.000 de soldați aliați pământ în Normandia,
pentru a elibera Europa de nazism.
Aici Londra
Cartierul general al Comandamentului Suprem Forțele expediționare aliate
tocmai a publicat următorul comunicat de presă.
Sub comanda al generalului Eisenhower
forțele navale aliate început în această dimineață
debarcarea armatelor aliate pe coastele de nord ale Franței.
Amintesc !
Am înțeles...
Deci iată, incendiu!
Foc salbatic.
Eram în patul meu
și aud țipete in casa.
Probabil era mama mea care a auzit vestea.
Am fost foarte fericit. In cele din urma, Se va întâmpla ceva!
Am început prin a face steaguri.
Gata, suntem liberi! Ei merg Scoate-i pe Krauts pe ușă!
Erau Boches sau Schleus.
Noi i-am tratat așa.
Vom fi liberi. Dar noi știam că nu va fi imediat.
M-a impresionat teribil, de acolo,
ne-am gândit doar la asta.
Am plâns.
Am plâns pentru că am spus:
„Asta e, vor pleca,
O să le rănim”.
În zilele următoare,
încercări de propagandă nazistă pentru a arăta că francezii
ia de partea ocupantului împotriva Aliaților.
Urmărește aceste imagini filmate la stație din Nord la cererea germanilor.
Ca răzbunare pentru atentate, un mic grup de parizieni,
angajații maltratează Soldati aliati,
luat prizonier în Normandia.
Există și această ceremonie surprinzător,
la Invalizi.
3 săptămâni după debarcare,
1000 de noi recruți a miliției franceze,
depune jurământul sub salutul nazist,
anticomuniști, antisemiți,
ei sunt cei care, de luni de zile, alunga rezistența
iar evreii alături de germani.
O altă imagine, în aceeași zi, la primarie,
vin mii de parizieni onorează rămășițele milițianului
și colaboratorul Philippe Henriot.
Ni se spune că nu suntem patrioți pentru că acceptăm,
politica de colaborare cu Germania.
De luni de zile, Philippe Henriot a aprins publicul,
prin discursurile sale la radio.
Tocmai a fost executat de către Rezistență.
Aceste imagini din iulie sunt deranjante.
Dar sunt înșelătoare.
Pentru că de la aterizare, fara sa apara nimic,
un nou echilibru de putere stabilit în capitală.
Germanii erau cu atât mai puţin arogant.
Nu mai era același lucru.
A existat o evoluție,
bine pentru noi și mai puțin bune pentru ei.
Am avut impresia că germanii se retrăgeau,
un pic ca stridiile de sub lămâie.
S-au întors acasă,
în comandanți, în cazarmă,
le-am văzut mai puțin.
Pe de altă parte, parizienii au invadat bucuros,
un pic de stradă.
Ei au fost cei care au ieșit pe străzi, sa spunem.
Un semn mic, dar grăitor.
În timp ce împuşcăturile sunt întotdeauna pedepsiți cu moartea,
jurnaliştii îi filmează pe nemţi pe camera ascunsa.
Se apropie de câțiva metri soldati,
în ciuda zgomotului camerelor lor.
De parcă nemții deja nu mai erau înfricoșătoare.
Acesta este momentul în care rezistența decide să dea o lovitură.
Acesta este Robert Chamberiron,
un fost adjunct al lui Jean Moulin.
Sub o identitate falsă,
este unul dintre membrii Consiliului Rezistența națională.
Acum suntem convinși,
că nemţii nu sunt invincibili
și nu există niciun motiv a nu lupta
și că dacă luptăm, putem câștiga.
Am hotărât în ​​Consiliul Național a Rezistenței,
pentru a marca 14 iulie 1944,
printr-o mare demonstraţie.
și vom lansa un slogan femeilor și fetelor
din Paris să iasă în stradă,
cu rochii roșii, curele albastre,
corsete albe de văzut paradă albastru, alb, roșu,
sub nasul germanilor ziua este un mare 14 iulie.
În acest istoric istoric de 14 iulie,
rămân doar aceste câteva imagini împușcat discret,
care prezintă embleme tricolore vândut la nas și la barbă,
politia franceza si nemtii,
care nu mai reacţionează.
În acea zi, 100.000 de manifestanți,
în special activiști de stânga,
paradă în regiunea Parisului, așa cum demonstrează această singură fotografie,
luate la Vitry-sur-Seine.
Un raport al Partidului Comunist menționează steagurile,
bannere,
pliantele distribuite în procesiuni.
Cântăm Marsilieza în sfidarea ocupantului.
Ca o repetiție generală înaintea revoltei.
În Paris,
locuitorii încep să accepte prețul de plătit pentru eliberarea lor.
La sfarsitul razboiului,
când am văzut cetăţile zboară vine,
care au fost întotdeauna foarte înalte, foarte numeroase,
iar când era soare, aveam impresia unui roi de albine
si a fost...
Oamenii ieșeau, nu s-au dus la adăposturi,
au venit, au vrut să-i privească
iar oamenii strigau: „Bombă!
Omoară-i !"
Am învățat ura și a acceptat războiul.
Strânși în barăcile lor,
soldați germani începe să te sperii.
Uită-te la aceste fotografii aparent inofensiv,
luate la cazarma Clignancourt.
Vedem personal administrativ acolo al armatei,
în mare parte bătrâni,
primesc urgent antrenament militar.
În spatele fațadei zâmbește,
mai cred ei in asta?
A fost o perioadă groaznică această incertitudine.
Am ghicit răsucirea că avea să ia.
Știam că nu avem nicio șansă pentru a învinge puterile americane
și britanic.
Din camera mea de la Hôtel de France,
M-am uitat pe fereastră,
Am văzut avioanele trecând engleză și americană,
care zburau foarte jos și mi-am spus:
„Ce va da dacă vor putea fura asa cu impunitate?
Dar pentru noi, nu era de ales.
Ce am putea face? Să dezerți?
Într-o zi, o femeie de curățenie, care a spus câteva cuvinte de germană și mi-a spus:
„Nu vrei să vii cu mine?
Vino cu mine."
Aș fi putut să o urmăresc.
Și probabil mi-ar fi ascuns asta în apartamentul lui, dar...
Eu, conștiința mea, datoria mea de soldat,
asta ar fi fost dezertare.
Mi-ar fi frânt inima a-i abandona pe altii
și dispar în liniște.
Le era frică, că, să le fie frică,
ei erau speriati.
Nu știu.
Lasă-i să fie răniți,
că americanii,
nu te comporta prea bine.
Le era frică că americanii se comportă,
ca ei, s-au comportat,
Nu vom sti niciodata !
Aveam un singur lucru în minte,
ieși în siguranță din această mlaștină.
Ne-am împăcat cu ideea a se retrage.
Acest război a fost pierdut oricum.
Ce nu soldat german nu realizeaza inca,
asta este cel mai mult liderii Wehrmacht-ului,
armata regulata, este prada acelorași îndoieli.
Și asta la Hotel Majestic, ale căror apărări sunt întărite,
Carl-Heinrich von Stülpnagel,
seful administratiei militare în Franța,
un anti-nazist, caută și el,
pentru a pune capăt războiului.
20 iulie 1944,
ziua care s-ar fi putut schimba cursul istoriei.
În Prusia de Est, un atac cu bombă,
a distrus cartierul general al lui Hitler
iar zgomotul curge că Führer-ul este mort.
generalul von Stülpnagel este unul dintre conspiratori.
El cheamă în aceeași seară asistenții săi de la hotelul Majestic,
cu locotenentul Schefft.
Membrii personalului general erau în birou.
Ni s-a spus: „Domnilor, Führer-ul a murit.”
Schefft, ne vedem imediat în Saint-Germain-en-Laye.
Tăiați frecvențele SS și serviciile de informații.
Vor fi internați La căderea nopții.
Aceasta este operațiunea la care mulți sperau.
Pe timpul nopții, fără nimeni nu-si da seama,
SS din Paris sunt arestați
și armata regulată, Wehrmacht, ia puterea.
Până la știrea din Germania.
Singur sau aproape dintre colaboratorii săi,
Führer-ul a supraviețuit în mod miraculos
iar atacul este un eșec.
Reacția lui Hitler a fost necruțătoare.
Stülpnagel este spânzurat într-o închisoare din Berlin,
în timp ce la Paris este numit un general care nu a încălcat niciodată ordinele.
Dietrich von Choltitz.
Misiunea lui, pregăti apărarea Parisului.
Generalul a murit în 1966.
Fiul său, Timo von Choltitz,
a fost de acord să ne întâlnim.
Sunt eu și tatăl meu.
Nu prea pare confortabil ambii !
Și acolo îl vezi cu soldații lui,
după bătălia de la Rotterdam.
Era la Rotterdam, în 1940,
ceea ce apare prima dată public generalul,
când orașul este distrus de către forțele aeriene germane.
O găsim mai târziu în URSS,
unde el distruge orașele Sevastopol,
Kiev, Harkov și mulți alții.
Avea reputația,
a fi un distrugător brutal de orașe.
A fost una dintre strategii Germanii folosiți în Rusia.
Aproape au distrus totul în calea lor.
Fiecare casă, fiecare hambar a fost ars,
fie că este piatră sau lemn.
Totul a fost distrus în timpul retragerii de la Moscova.
Era principiul pământului pârjolit.
Tatăl meu a vorbit cu Hitler a apărării Parisului.
Știa perfect că i se va da ordinul de a face din el un câmp de ruine.
Erau 22.000 de soldați acolo,
pe cine putea conta.
Acesta este cazul sergentului Blache,
responsabil de o unitate de comunicații în arondismentul 15.
Eram tehnician si si-au spus:
„Acest om este talentat, va putea ai grijă de explozii”.
Așa că am fost trimis la o companie de pionieri,
unde am fost învăţat pentru a manipula explozivi,
pentru a le declanșa...
M-am întors la unitatea mea și ne-au livrat explozivii.
În același timp, în Normandia,
Stalingradul din Occident, cum o vor numi germanii.
De la aterizare,
Armatele lui Hitler se opun Aliații rezistență acerbă,
aproape fanatic,
după cum descoperă soldatul americanul Werner Kleeman.
Germanii erau fanatic și dur
iar moartea nu însemna nimic pentru ei.
În primele 3 zile, ne-am înconjurat un grup de 6 germani
și comandantul companiei noastre le-a cerut să se predea
Ei au răspuns: „Nu!”
Așa că am folosit aruncătorul nostru de flăcări iar noi le-am prăjit.
Sunt genul de fanatici pe care le aveam în față.
Pe 1 august,
Aliații au primit întăriri din 15.000 de francezi,
din a doua divizie blindată,
debarcat pe rând în Normandia.
Din Africa de Nord trecând prin Anglia,
comandat de generalul Leclerc,
acești francezi au o obsesie.
Salvează Parisul.
Toți aveam speranța că putem,
după ce a traversat Normandia,
ajunge la Paris, capitala a Franţei şi a răzbunării.
Trebuia să mergem repede, toți eram conștienți de asta,
pentru că este Parisul nu avea de gând să sară?
Ce fac nemții urmau să demoleze la Paris?
La începutul lunii august,
după două luni de lupte,
americanii generalului Patton
reușește să spargă liniile nemţii în Avranches.
Dar Statul Major aliat de care depinde al doilea DB,
vrea să ocolească Parisul de nord și de sud,
evitarea confruntării directe.
Conform planurilor al generalisimului Eisenhower,
Parisul va fi eliberat în timpul a lunii septembrie,
când avangarda aliată se îndreaptă spre Germania o va fi trecut.
generalul Eisenhower și generalul Bradley,
nu a vrut să elibereze orașul,
pentru că nu voiau nicio luptă din străzi, din case în case.
Lupta de stradă se luptă dintr-o casă pentru celălalt, e cel mai rău.
Ni s-a spus că obiectivul nu era să eliberez Parisul,
ci să omoare nemţi.
Am visat să câștigăm războiul,
oricare ar fi calea de urmat să-i bată pe germani.
La Paris, lipsit de informații,
locuitorii ignoră amenințările care cântăresc asupra lor.
Nu mai auzim Londra,
de-o vreme.
A fost atât de confuz că nu mai auzim nimic.
Deci, practic, am trăit,
am trait in prezent,
traim fiecare zi un pic ca copiii foarte mici fac.
Drept dovadă, acest film uluitor,
împușcat de familia Péchoux,
15 august pe malurile Marnei.
Ei erau cei care filmau bombardamente americane.
De data aceasta, în timp ce Aliații sunt încă la zeci de kilometri depărtare,
locuitorii fac baie în râuri,
parcă bătălia a fost o concluzie anticipată.
Când văd pozele pe care tatăl meu l-a filmat atunci,
fara indoiala, nu era nicio grija,
ci mai degrabă un mare eliberarea populațiilor,
care erau cu adevărat 100% fericiți.
Cred că au avut cu adevărat încredere,
că lucrurile mergeau în direcția bună, aproape ireversibil.
Eram încă la mijloc război între ghilimele,
dar spiritele aveau mergi greu,
a zice : „Asta este, suntem la sfârșit!”
La mijlocul lunii august,
parizienii sunt departe să ne imaginăm acea rezistență,
este pe cale să dea o lovitură mare
și aruncă toată puterea lui în bătălie.
Pentru rezistență, imposibil de așteptat nu mai aliaţii fără să facă nimic.
La Paris, începe o nouă fază, insurecţia.
Ca o lună mai devreme, pe 14 iulie,
un apel la sabotaj și greva este declanșată,
faţă de muncitori.
Mii de oameni opri munca.
Dar de data asta,
a lupta.
Gata cu trenurile,
nu mai electric sau aproape.
Gata cu poliția pe străzi.
Și ei sunt în grevă.
În doar câteva ore,
viața se oprește în regiunea Parisului.
încă eram plictisit pentru că nu mai aveam,
legătura cu Parisul,
dar mi s-a parut normal.
Am înțeles că se duce ceva s-a intamplat.
Oamenii trebuiau instruiți Franceză în luptă.
Nu ne-am putut lăsa francezii,
în afară de propria sa eliberare.
O atmosferă de veghe a armelor,
în curțile clădirilor, nemţii îşi ard arhivele.
Ei evacuează mobilierul, adesea furate, în Germania.
Ei îi trimit pe cei care nu vor fi nu este util în luptă.
Gestapo, anumiți colaboratori.
Nu m-au putut lua.
Robert spusese, înainte de toate acestea:
„Mă voi întoarce după tine.”
Dar unde mă duceau?
18 august 1944,
tensiunea este la apogeu.
Uriașe convoai blindate germane,
retragerea din Normandia,
traversează capitala de la vest la est.
am fost revoltat,
să cred că ar putea pleca fără a fi dat afară.
Este cu adevărat această propoziție asta mi-a iesit.
Nu o să-i lăsăm pleca asa.
Și așa, soțul meu care știa lucruri,
că nu știam, m-a linistit.
Dar, nu te supăra, așteaptă,
vei vedea maine.
În acea zi, Henri Rol-Tanguy,
iese dintr-o întâlnire cu liderii rezistenței,
într-o cafenea în a şaptea târg.
Vin diferitele mișcări a fi de acord,
la izbucnirea ostilităţilor.
Întors acasă la Montrouge,
In mijlocul noptii, și de teamă să nu fie denunțat,
șeful FFI lansează,
insurecție populară imediată.
Soțul meu mi-a spus: „O să lovești”.
Dar era 3 a.m.
I-am spus: „Într-o clădire așa, nu pot scrie,
care face zgomot.”
Și așa am stat în jur,
cât am putut să-l aduc până la ora 6 a.m.
Apoi la 6 a.m. am lovit.
A plecat cu hârtia.
Ordinul din 19 august în care se spune:
că va urma insurecţia.
Textul lui Rol-Tanguy este tipărit și tencuite în tot orașul.
Fiecare a lui, conform cuvintelor vremii.
După patru ani de ocupație,
umilire, persecuție.
Parizienii sunt chemați să se alăture FFI
și mergi la atac.
Manșeta brațului.
Folosind cocktailuri Molotov și arme vechi.
Luptătorii rezistenței ies clandestinitatea,
hărțuiește inamicul și încearcă să le pună mâna pe arme.
Ca această tânără fată Anne-Marie Dalmaso,
care îi smulge pușca unui german rănit.
Înainte de a-l da deoparte.
Doar 22 de ani.
Sau George Duxon,
acest veteran din 1940,
a scăpat dintr-un lagăr de prizonieri,
care tocmai a aruncat în aer un tanc German cu o grenadă.
Au fost eroi pentru mine.
Erau încă 4 ani și jumătate,
că am trăit viața animalelor,
ocupat de german.
Nu a mai rămas nimic.
Nu mai era mândrie, nu mai cinste...
Și apoi, dintr-o dată, a fost visul,
ceea ce faceam în fiecare zi Ascultând radioul din Londra,
îi vedem pe acești oameni care trăgeau în ei,
in fata tuturor.
Inima bătăliei se află aici,
la sediul politiei, în Île de la Cité.
2000 de polițiști care au fost grevă din 15 august,
au preluat clădirea controlată de autoritatile de la Vichy.
Un student la școala de inginerie,
cine vrea să lupte, li se alătură.
A fost o mizerie uriașă în curtea prefecturii.
Erau camioane, mașini,
mașini distruse, au fost totul și o lume nebună.
Nemții treceau cu camioane și au împușcat de fiecare dată.
Și aveam un mic revolver.
Și recunosc, am început la fereastră cu arma mea,
și am împușcat.
La bordul acestui camion care arde este germanul Blache.
Am strigat: „Toți afară!”
Printre cei care săriseră din camion, cinci au fost răniți la sol.
Îmi amintesc încă una dintre cei care m-au implorat:
„Bernard, ajută-mă!”
Fusese împușcat în stomac.
Îmi voi aminti mereu pentru că Este încă un spectacol trist.
Prietenul lui care tremura de frică,
care plângea
și care arăta fotografia familiei sale.
La câteva sute de metri distanță,
locuitorii cartierului observa scena.
De fiecare dată câte unul dintre noi a fost atins,
mulţimea urlă de bucurie.
Am spus: „O să-i atacăm!”
Am avut o pușcă, un pistol și două grenade
și am strigat: „Înainte, pușca în aer!
Traversăm podul țipând și vom vedea ce se întâmplă.”
Și acolo, toți cei care au fost pe Place du Châtelet,
au fugit.
În primele ore,
puțini rezidenți se alătură FFI.
Majoritatea urmăresc luptele,
uneori pretinde că participă,
după cum notează Georges Marcel, Rezistența gaulistă.
În timpul insurecției, populația pariziană,
o mare parte a stat acasă,
nu erau in străzile printre focuri de armă.
Au coborât să aibă pare să participe.
Nu știu pentru ce, au fost acolo. Ei s-au uitat.
De îndată ce o mașină germană sau a sosit un sidecar sau altceva,
curgeau înapoi cu viteză maximă pe scarile de acasa.
Acolo au fost chemați sperietoare de vrăbii.
Ziua urmatoare, un grup gaullist investește,
unul dintre simbolurile Parisului, controlat tot de Vichy.
Primărie.
Eram foarte motivați,
ni s-a spus că trebuie ia primăria
și am plecat să luăm hotelul orașul Paris și să te stabilești acolo.
Nu am ezitat nicio secundă.
Am intrat repede, fara rezistenta.
Toți angajații plecau, toată lumea a plecat!
Au fugit de la primarie!
Am recăpătat posesia,
de la primăria Parisului.
Ne duceam acasă.
La arme, cetățeni!
Formează-ți batalioanele!
Sa ne plimbam ! Sa ne plimbam !
Doar un sânge impur...
O situație de neimaginat Acum cateva zile.
În timp ce germanii sunt încă peste tot în Paris
și că au câteva zeci de tancuri,
un bărbat din De Gaulle, Marcel Flouret,
parașuta recent din Alger,
preia funcția de prefect,
în numele guvernului provizoriu a Republicii Franceze.
In cateva minute,
o nouă putere condusă de Gauliștii se formează în inima Parisului,
împotriva germanilor, dar și să ocupe pământul,
împotriva comuniștilor în perspectiva postbelică.
Printre ei, politicieni,
dar și studenți, intelectuali,
toti voluntarii și fără experiență politică.
Aici, în biroul prefectului,
Charles Pegul de Rovin,
care și-a schimbat arma împotriva unei mitraliere.
Deși deja,
se aud primele tancuri.
Sosește o coloană germană, de tancuri,
care urca pe chei.
Era un motociclist german în față,
un ofițer în turela tancului, în aer liber.
Și ordinele sunt date:
„Mai presus de toate, nimeni nu împușcă.”
Perfect.
Există un c***,
care își ia arma și „pan”, motociclistul în aer.
Și în acel moment,
ofițerul se întoarce,
închide turela și tunul îndreptată către primărie.
Și fiindcă sunt catolic și credincios,
Mi-am făcut semnul crucii. Am spus: „S-a terminat,
războiul s-a terminat, o va face strică primăria.”
A tras cu un tun. S-a terminat.
A primit ordine sau se grăbea să plece,
pentru că a existat toată coloana din spate...
Au continuat.
Germanii tocmai au descoperit aproape întâmplător,
că primăria, dupa sediul politiei,
este în mâinile Rezistenței.
Ne era teamă că vor intra în primărie,
pentru că tancurile ar avea ar putea sparge ușa
si intra in primarie.
Și asta ar fi fost un dezastru.
Cateva ore mai tarziu, tancurile s-au întors.
Ei atacă clădirea.
Dar încă o dată,
părăsesc locul fără niciun motiv aparent.
În a doua zi a insurecției, intrebarea este valabila.
Ce vrea generalul von Choltitz?
De ce nu atacă la clădirea cucerită de Rezistență,
în timp ce, în același timp, Varșovia,
capitala Poloniei, care s-a ridicat și el,
este distrus de armata germană.
Tatăl meu știa că trebuie începe distrugerea Parisului.
Pentru Notre Dame,
Au fost necesare 1,5 kg de TNT.
Pentru Panteon, poate trei kilograme.
Și TNT, tatăl meu avea destule.
A avut la Paris peste 300 de torpile,
din stocuri a armatei germane.
O torpilă conținută până la 1000 de kilograme de TNT.
Au fost destui p a arunca in aer,
toate monumentele Parisului într-o singură dată.
Dar oare generalul vrea să lupte?
Cu trei zile mai devreme, la cerere de la un diplomat suedez,
Raoul Nordling,
a eliberat câteva mii prizonieri politici.
Departe de a distruge Parisul,
pare că vrea să negocieze.
Uită-te la aceste fotografii, la Porte d'Orléans,
nemții pledează cu FFI.
Pe 20 august, spre surprinderea tuturor,
semnează un armistițiu cu mai mulți Insurgenții gauliști.
Oficial pentru a evacua răniții.
În timp ce insurecția abia la inceput,
mașini cu difuzoare cere încetarea luptei.
Din cauza promisiunilor făcute de comanda germană,
să nu atace clădirile publice,
ocupat de trupele franceze,
guvernul Republicii O franțuzoaică te întreabă,
să suspende asaltul împotriva ocupantului
până la evacuarea Parisului.
Explicația va veni mai târziu.
Germanii doresc mai presus de toate,
ține-te liber de topoare trafic în Paris,
să-și evacueze trupele.
Pentru că cu câteva zile mai devreme,
aliații au debarcat în Provence
și armata lui Hitler, prinsă în clește,
acum face backup forțat în Germania,
pentru a reconstitui o linie de apărare.
Pentru insurgenții de la Primărie,
armistițiul este deja o victorie.
Vă permite să așteptați sosirea aliaților,
în timp ce se îndepărtează distrugerea Parisului.
În cabinetul prefectului,
se instalează o atmosferă ciudată.
După propriile lor recunoașteri,
acești tineri rezistenți trăiesc unul dintre cele mai frumoase momente ale existenţei lor.
Ca Roger Grenier.
Trebuia să vezi biroul prefectului,
cu fete foarte frumoase,
cine a sunat,
un prieten care era în fundul camerei,
cu radioul lui, încerca să prindă niște jazz.
A existat un anumit entuziasm, fetelor, îmi amintesc,
se antrenau la birou zilele când nu era nimic,
antrenat cu mare dificultate pentru a face cocktailuri Molotov.
Uneori a existat rivalități romantice,
doi băieți care erau îndrăgostiți de la aceeași fată.
Asta se intampla.
Cel care ne-a plăcut, ne-am chinuit puțin cu ei,
dar nu ne-am gândit la fleac,
problema apărării Hotelului orașul a fost important pentru noi în primul rând.
Evident, este complet entuziasmant.
În plus, credem că suntem invulnerabili.
Era un prieten foarte amabil, foarte modest.
I s-a spus: „Stai acolo”,
stătea aşezat în locul prefectului.
Ne simțeam de parcă suntem,
noua putere, un pic oricum.
O nouă putere care nu este pe gustul tuturor.
Pentru că dacă sunt prezenți gauliștii în centrul Parisului,
comuniştii au luat controlul mai multor cartiere,
mai ales în suburbii.
Iar unii se sperie.
La acea vreme, FFI, Nu mi-au plăcut deloc.
Nu am fost singurul.
Ne-am cam speriat.
În anumite medii, ne-am cam speriat.
Ne-am amintit de 36,
unde am cântat Internaționala sub ferestrele noastre.
Erau comuniști care a crezut asta cu adevărat,
ce nu am făcut în 36, aveam să o facem acum.
Era multă tensiune.
O atmosfera grea...
Și în cadrul rezistenței, tensiunea este în creștere.
Pe 21 august, a treia zi a insurecției,
comuniștii și gauliștii,
până acum unite, par aproape de despărțire.
Pentru comuniști, armistițiul este o capcană a germanilor,
pentru a învinge insurecția.
Atunci șeful FFI,
Rol-Tanguy, ia o inițiativă care schimbă cursul revoltei.
Aici este PC-ul lui, situat sub Place Denfert-Rochereau,
26 de metri sub pământ.
De aici el dictează soției sale, Cécile,
un nou apel populaţiei pariziene.
Succesul este o funcție a numerelor,
acea recrutare masivă trebuie întreprins imediat.
Misiunea FFI din regiunea Ile-de-France este:
deschide drumul către Paris armatelor aliate învingători și primiți-i acolo.
Șef regional colonelul Rol.
Toată lumea la baricade.
În a patra zi a răscoalei,
sună Rol-Tanguy locuitorii să se reconecteze,
cu trecutul lor revoluționar.
De data asta se aude chemarea lui,
bărbați, femei și chiar copii.
Aproape toată lumea se implică.
La Paris sunt ridicate 600 de baricade.
Un luptător al rezistenței comuniste, Edgar Morin,
este pe una dintre ele în Montmartre.
A făcut parte din subconștientul nostru istoria colectivă.
Am citit asta în cărțile noastre de istorie.
Știm că sunt 48, 1830, toate astea.
L-am citit pe Victor Hugo, citim Les Misérables.
Părea firesc pentru a continua toate acestea.
Este evident că am fost purtați prin entuziasm,
o bucurie populară, o bucurie enormă.
Am asfaltat străzile,
am distrus copaci,
am scos saltele vechi, lucruri vechi și lucruri vechi.
Eram foarte mândri așa în față,
dar ne era frică.
Am riscat să luăm o prună. Nu era nicio îndoială în privința asta.
Am vrut să facem ceva.
A trebuit să participăm la Eliberare.
Nu am putut rămâne fără a face nimic, cu brațele atârnate.
În sfârșit, acționează, participă.
Își face datoria. Era normal.
Este în regulă să participi la o mișcare,
care va încerca să pună în afara germanilor.
Am avut un pic de impresie pentru că ne pierdem timpul,
fara sa spuna, asteptam de mult.
În seara zilei de 22 august,
se relansează insurecția.
Nu-l vom mai opri.
Nici măcar generalul von Choltitz,
care va explica mai târziu primind ziua aceea,
ordinul formal al lui Hitler,
pentru a reduce capitalul într-un morman de ruine,
chiar dacă înseamnă să piară el însuși sub dărâmături.
Datorită baricadelor,
această ordine este acum irealizabilă.
Ce vrei să-ți spun?
Pentru noi a fost un obstacol, nu mai puteam ieși.
De fapt, eram înconjurați.
Mi-am spus: „Se apropie sfârșitul”.
Este inevitabil.
O revoltă se așterne într-un oraș,
nu poate fi suprimat de o armată.
Înecat? Poate nu.
Dar se poate transforma într-o baie de sânge.
În Normandia, cu două zile mai devreme,
s-a întâlnit generalul de Gaulle liderul armatelor aliate, Eisenhower,
spunându-i temerile lui,
pe care nemţii îl provoacă carnagiu la Paris
şi că comuniştii ia puterea.
El chiar a amenințat,
să nu ascult de personalul aliat,
prin lansarea celui de-al doilea DB în sine spre capitală.
Care dintre aceste argumente câștigă?
Nu vom ști niciodată cu adevărat.
Dar pe 22 august, generalul Eisenhower,
dă ordinul celui de-al doilea DB
iar divizia a patra infanterie americană,
a se repezi la Paris.
Am fost ușurat să știu că mărşăluiam pe Paris.
Parisul este simbolul Franței.
Francezii ne-au trimis La Fayette să ne ajute,
în timpul Revoluției noastre americane.
Citisem multe despre Paris.
Notre Dame de Paris, cei trei muschetari.
Da, am avut asta în minte.
Dar și noi credeam că mergem găsește fete frumoase.
Aveam o încredere extraordinară în generalul Leclerc.
Ne-am spus: „Șeful se va descurca bine,
încât suntem noi care s-au întors primii”.
Să fii primul la Paris?
Desigur, generale!
24 august, după două zile progres rapid,
al doilea DB este la cincisprezece kilometri la sud de Paris.
Aproape de poartă, dar blocat de o barieră defensivă germană.
Atunci generalul Leclerc ia urgent,
decizia de a lansa o avangardă spre capitala,
fără să aștepte grosul trupelor,
cu misiunea să ajung acolo în aceeași seară.
Pentru că la Paris situația scapă de sub control.
În urma unor lupte între nemții și FFI,
Marele Palat este în flăcări.
Se aude exploziile.
Germanii au aruncat în aer mai multe clădiri militare.
Ca centrala telefonică unde se află Bernhard Blache.
Imaginați-vă, aruncând în aer patru etaje,
ce înseamnă să lucrezi.
Trebuie să tragi cabluri electric peste tot
și atașați explozivii.
Un kilogram de explozibili, relativ mic
și trebuie să fie legate între ele.
Locotenentul von Berlitz era în mașină.
I-am dat detonatorul.
A tras de pârghie.
Era 24 august.
Și a făcut o explozie uriașă.
Pe măsură ce se lasă noaptea,
acum e cerul care arde la est de Paris.
SS-ul a dat foc Castelul de Vincennes.
Mi-am auzit părinții exclamând:
„Este castelul din Vincennes care arde!”
Și care m-a luat în brațe
si cine mi-a aratat acest incendiu gigantic.
Și pentru mine a fost impresionant.
Cât eram noi poate la un kilometru depărtare,
pentru a vedea aceste flăcări ridicându-se noaptea
iar restul fiind negru,
de parcă ar fi aproape chiar un decor,
era atât de suprarealist.
În același timp, pornesc clopotele să sune în tot orașul.
Pe un balcon de pe Champs-Élysées,
câteva înregistrări propria lui conversație.
Ascultă sunetul clopotelor!
Dacă sună clopotele, este pentru că Aliații au intrat în Paris.
Este exact ora 22:25.
Aplaudam, aplaudam Champs-Élysées, aplaudăm!
Deci acestea sunt clopotele de Eliberare!
Ai grijă, trage!
Acestea sunt clopotele eliberării! Aliații au trecut porțile Parisului.
Este exact ora 22:25.
Când toate aceste clopote a început să țipe,
a suna, dar într-adevăr, erau puternici.
Am simțit că preoții aveau pune toată puterea în asta!
A fost o bucurie extraordinară!
A fost o bucurie de comuniune, Într-adevăr,
fara sens,
teologic, ideologic al termenului.
A fost o comuniune a tuturor. Toata lumea a fost fericita.
Eram cu toții împreună.
La primărie,
avangarda celui de-al doilea DB,
tocmai a ajuns în piață.
Am fost în biroul prefectului.
Auzim țipete, urlete.
Apoi zgomot în piață.
Mă repez la fereastră,
de la prefect și văd un rezervor dedesubt,
un tanc care nu era o Panzerdivision pentru o schimbare,
care era francez.
Eu spun: „Asta e, vin!”
Trei tancuri.
Mașini blindate.
Câteva zeci de bărbați.
La cererea generalului Leclerc, încă blocat în suburbiile sudice,
au reușit să ocolească Blocaje rutiere germane
și să strecoare prin poarta Italiei,
până în inima capitalei.
O emoție ca rareori francezii au experimentat-o.
Trebuie să aștepți zorii să le vadă fețele.
Cel al căpitanului Dronne,
care s-a alăturat lui de Gaulle în 1940.
El conduce Nueve,
a noua companie a regimentului al Ciadului,
compusă în majoritate din refugiați Republicanii războiului spaniol.
Vedem tancuri franceze,
cu tipi care ies,
care ei înșiși sunt mișcați pana la lacrimi.
În acel moment, nu ne gândim ca majoritatea sunt spanioli...
Suntem mișcați de acest sentiment incredibil,
că suntem eliberați,
prin faptul că acest loc centrul Parisului,
ea însăși este liberă.
Patru ani grei așa,
care dispar brusc.
Inca, ziua abia a început.
În același timp, în suburbiile sudice,
sosirea Aliaţilor.
Ni s-a spus să ne oprim pentru că generalul Leclerc,
a vrut să aibă onoarea pentru a elibera Parisul.
Comandantul nostru de batalion le-a spus: „Toate acestea sunt o prostie!
Mergem înainte, nu avem rezistență în fața noastră!”
Și așa am intrat în ciuda ordinelor.
De ce să aștepți ?
Avea sens.
A fost cel mai mare aventura vieții mele.
Cea mai interesantă zi din viața mea,
Este 25 august.
De nedescris.
Am simțit că descopăr acel paradis există.
Și am fost acolo!
Am avut trunchiul și capul,
afară din turelă.
Dintr-o dată, fără ca eu să bănuiesc asta, totul a explodat!
trăgători germani care nu mi-au atins capul,
mulțumesc lui Dumnezeu,
cine a tras și mi-am spus:
„Nu-ți închide rezervorul și nu te închide în ea.
Stai afara cu capul deschis,
pentru că vreau să văd Parisul, Paris în jubilare!
Delirante. Nu există altul.
Nu-ți dai seama de miile și mii de oameni,
strigând să trăiască Leclerc, să trăiască de Gaulle,
Traiasca Franta,
steaguri etc.
Imaginați-vă mulțimile de pe străzi,
în ceea ce privește victoria Franței,
la vremea Cupei Mondiale.
Am fost total copleșiți.
Fiecare soldat simplu era sărbătorit de parcă ar fi fost Eisenhower.
A fost jubilant.
Mulți dintre noi ne-am gândit decât prin ceea ce am trecut noi înainte,
a meritat,
când am văzut bucuria francezilor.
Și în special, femeile franceze.
Fetelor...
Fetele s-au întors bărbați complet nebuni,
cu picioarele lor lungi bronzate.
Fetele erau frumoase, radiant, apetisant.
A fost fericire.
A trebuit să le atingem.
Erau mult mai frumoase decât nemții, desigur!
Oricât de stricte erau ceilalți,
Nu știu cum au făcut-o dragoste, dar nu trebuia să fie distractiv.
Dar erau relaxați!
Cască, jugulara a căzut,
ne încurcau coifurile pe cap.
Nu arăta la fel decât nemţii.
Am spus: „Este american”.
Așa că m-am aruncat în brațele lui!
Ce bine este să-ți îmbrățișezi libertatea!
Nu vreau să fiu răutăcios, dar era si o latura...
Puțin cerșind.
Tigari!
Aveți vreo țigară? Ai ciocolată?
Ne-au trimis gumă de mestecat, țigări.
Atunci am început să fumez!
țigări, gumă de mestecat, ciorapi de nailon,
ciorapi de nailon.
Ne-am urcat pe tancuri, le-am sărutat, le-am mulțumit,
a venit altul și a început din nou,
Gumă de mestecat, ciorapi, totul!
Este aceasta euforie prematura?
Pe măsură ce aliații trec,
Cécile Rol-Tanguy iese din adăpostul subteran,
unde își petrecea timpul a insurecţiei.
Ea izbucnește în lacrimi.
Aceste femei care s-au aruncat asupra lor care a condus tancurile,
care i-a sărutat din plin pe buze.
Dar eu,
Nu am făcut niciun pas înainte nici înapoi,
Stăteam acolo, la marginea trotuarului.
Emoția...
Dar amintirea ale noastre,
să mă gândesc la toate acestea pe care le stiam,
dintre care unii au fost împușcați,
pentru alți deportați.
L-am avut pe tatăl meu, nu știam nu ceea ce devenise.
Mi s-a spus că e mort.
Nu era posibil să fiu,
marea bucurie a tuturor parizienilor.
Simt aceeași emoție decât la acea vreme.
Fără îndoială, a rămas cu mine.
Asta este...
Din ziua baricadelor,
germanii s-au retras în aproximativ zece clădiri.
În dimineața zilei de 25 august, în timp ce Aliații progres spre centrul orasului,
începe o zi lungă de luptă.
Dintr-o dată e gol,
nu stim cum multimea dispare.
Și acolo, ne aflăm în fața germanilor.
În timp ce americanii asigurați estul orașului,
aproape fără a lupta,
al doilea DB, susținut de FFI,
primeşte misiunea de a reduce poziții germane.
Toate sunt recuperate treptat,
cu costul mai multor sute de morți.
E violent, e greu si este foarte...
Este scurt.
Văd fum în fața mea.
Aud: „Înainte, opriți-vă, întoarceți-vă”.
Acolo au fost foarte combativi.
Nu a fost nici un cadou!
Nu am avut deloc impresia că erau gata să se predea.
Chiar a fost război.
Am crezut că sunt demotivați,
dar peste tot rezistă germanii.
Ca aici, la Hotel Majestic,
unde era, cu o lună mai devreme generalul von Stülpnagel,
unul dintre complici a atacului asupra lui Hitler.
După 1 oră de luptă,
germanii au dat foc la echipamentul lor și predarea.
Dar câteva minute mai târziu, sub Arcul de Triumf,
unul dintre ei nu ezită să-l atace pe comandantul Mirambeau,
una dintre figurile din al doilea DB.
Erau prizonieri germani,
cine erau lângă ea, cine erau sub Arcul de Triumf cu noi
si in acel moment, există un ofițer german,
care a plecat din Granada și cine ne-a aruncat.
Mirambeau a căzut la pământ rănit foarte grav,
transportat la spital.
Deci vezi că a fost încă nemți,
atunci cu siguranță naziști, oameni fanatizați,
francezii nu trebuie să ia Parisul și nu trebuie să câștige.
Noi vom rămâne sefii Frantei
şi care vor fi stăpânii Franţei.
prizonieri germani plătiți pentru acest comportament.
După o scenă de filmare venind de pe acoperișuri,
5 germani sunt arestați Piața Stelei.
Iată-i, cu mâinile în aer,
dezarmat de un soldat francez
și lipsiți de pantofii lor
pentru a-i împiedica să fugă.
Dar mulțimea, exasperată, cere moartea lor.
Câțiva cameramani, inclusiv François Charlet, a filmat scena.
Ei ies pe Friedland Avenue,
complet înconjurat de femei și bărbați înfuriați,
care a strigat: „Spre moarte!”
Soldatul este foarte tânăr,
cu mitraliera lui,
tremura în toate membrele lui.
I-a aliniat pe nemții ăștia așa.
Sa discute.
S-a întors spre această mulțime sălbatică
și s-a dublat cu „Până la moarte!”
Soldatul tremura.
Și unul câte unul, le-a dat jos pe toate.
În același timp, la școala militară,
un alt derapaj.
Acest film filmat de un parizian, arată nemții,
care tocmai au fost luati prizonieri conform legilor războiului.
Dar minutele care preced, nu au fost filmate.
Soldații care erau în proces de capitulare au fost doborâți de francezi.
Printre ei, Bernhard Blache.
Când primul au izbucnit focuri de armă,
M-am aruncat la pământ.
Nu aveam nicio armă asupra mea.
Și m-am jucat mort.
Apoi, cât eram încă pe pământ,
Am fost împușcat în coapsa stângă.
Un civil vrea să-l termine la distanță.
Dar în ultimul moment, este protejat de Crucea Roșie.
Pe trotuar, am fost insultați strigând:
„Târfa murdară!”
În mulțime era femei bătrâne.
Saliva le curgea pe bărbie,
încercau să ne scuipe mai sus fără a reuși.
După euforia dimineții,
timpul pentru răzbunare împotriva germanilor
și împotriva colaboratorilor lor francezi,
cei care i-au ajutat să se însuşească capitalul timp de patru ani.
Din balconul lui pe cursul lui Vincennes,
filmele familiei Tonnelier luptători de rezistență pe acoperișuri.
Când deodată izbucnește un schimb de focuri.
Apartamentul lor este afectat prin lovituri.
A fost o lovitură care a fost a intrat în cameră.
Și cine a rănit-o pe mama mea.
I-am făcut un garou, l-am dat jos,
Trebuia să facem ceva.
Și acolo, coborând,
de pe scară,
un anume domn, un anume FFI i-a spus:
„Cosi-o, ia-o, Este o colaborare!”
Pentru ce ? De ce această ură?
Peste tot, rezidenți să ia dreptatea în propriile mâini,
cu deplină impunitate și fără dovezi.
țintă prioritară,
femeile.
Cei care aveau relaţiile cu ocupantul.
Uită-te la aceste fețe.
Nu cele ale femeilor.
Cele ale bărbaților.
Cum să explic o asemenea furie?
Odile de Vasselot este rezistent din 1940.
În mijlocul unei misiuni de informații în beneficiul aliaților,
este oprită din greșeală de politie
si dus la prefectura,
înainte de a fi eliberat o zi mai târziu.
A venit un tip, a scuipat pe pământ în fața mea:
„Tu nenorocit!
Aveam impresia că mergem ia-mă și împușcă-mă într-un colț.
Am fost făcut să mă întorc dureros într-o celulă,
unde era deja,
șaisprezece oameni stând pe pământ,
cu spatele la perete, sprijinindu-te.
Au fost unii care erau femei ras complet, ras,
pe care aveam a pictat o zvastica,
pe pielea craniului.
Există unul, a fost îngrozitor,
era bărbierită şi ea a transmis fotografii cu ea,
cu părul blond superb care i-a căzut pe umeri.
Ea avea fotografiile, Nu știu de ce.
În acea zi, Henriette Griset,
este arestată în apartamentul ei de un prieten FFI,
ale căror avansuri ea le refuzase.
Era o haită de scorpie,
„Colaboratorul!”
Așa că m-au luat la primăria Montreuil.
Și apoi idiotul ăsta,
nu mult, dar m-a prins când chiar mă tunde puțin,
putin acolo si putin acolo.
Cred că a fost gelozie.
Pentru că mă plăcea.
Evident, am preferat,
un soldat german,
decât un francez.
Și nu cred că mi-au spus asta vreodată iertat.
Ce au făcut oamenii din cartier?
Mi-au adus prostituate, care s-a culcat cu nemții,
ca sa ordon sa fie cositi etc.
M-a respins.
I-am spus: „Lasă-o în seama mea”.
De îndată ce am fost calm cu fata, era o scară,
I-am spus: „Salvează-te!”
Acest fenomen murdar denunţare,
desigur că s-a întâmplat.
Totul părea absolut ponosit, înfricoșător.
Am văzut fețe naibii băieți.
Am văzut că au fost bătuți, poate torturat,
și asta chiar m-a respins.
Au fost asasinate,
era o întreagă parte monstruoasă.
Dar că noi
ne-am ascuns, sau mai degrabă ne-am considerat,
ca fenomene
secundar, pentru că nu facem omlete,
fără a sparge ouăle.
Acestea sunt excesele care se întâmplă la un moment dat,
unde o societate este lipsită de drept.
La acea vreme, de asemenea forțe generoase,
Doar forțele nefaste se manifestă.
Stabilirea scorurilor pe o parte.
Crime de război și crime împotriva umanității celuilalt.
Până pe 25 august,
naziștii, în special SS,
să-și comită atrocitățile.
Unsprezece prizonieri împușcați la Romainville.
Câteva zeci de ostatici torturați
și ucis la Château de Vincennes.
35 de luptători de rezistență au căzut într-o capcană
și împușcat în Bois de Boulogne.
6 luptători de rezistență executați în grădinile Luxemburgului.
Aici în Oissery, la est de Paris.
SS-ul l-a închis într-un hambar,
zeci de luptători din rezistență răniți
și i-a dat foc.
Ca și în Oradour, cu două luni mai devreme.
Până la final, au deportat evrei și luptători de rezistență.
Unul dintre ei, Guy Flavien, 24 de ani,
lansat la stația Pantin,
un bilet pentru familia lui,
pe măsură ce a fost luat spre tabăra Buchenwald.
A părăsit Fresnes astăzi pentru destinație necunoscută.
Multumesc pachet alimentar.
Săptămâna a mers bine iar moralul este bun.
Pe curând. Pupici foarte afectuoase.
O surpriza insa,
și dimensiune.
După o săptămână de insurecție,
Parisul nu este distrus.
Acesta este generalul Von Choltitz.
Teribilul distrugător al orașelor,
mult mai ezitant și chiar viraj după cum era de așteptat.
S-a dus la al doilea DB
si se transfera la gara Montparnasse.
Nu era ofițerul german,
tip foarte rigid și foarte mândru,
cu care suntem obișnuiți,
de vazut in poze.
Era un tip dolofan.
Slăbănog, speriat din mintea lui.
Părea puțin slăbit.
Foarte învins.
O vom înțelege mai târziu.
Generalul, care se temea de represalii împotriva familiei sale din Germania,
Prefăcut că luptă și rezista,
în timp ce îşi pregătea capitularea iar cea a garnizoanei germane.
Este din umanitate că a cruțat Parisul?
Astăzi, fiul lui ar vrea să-l creadă.
De la întâlnirea sa cu Adolf Hitler,
știa că nu va distruge niciodată Paris.
Iubea Parisul.
Deja în 1932, el efectuase,
luna lui de miere la Paris cu mama mea.
Și pentru el, la sfârșitul războiului,
nu era nici un motiv a-si asuma raspunderea,
a arde un oras de asemenea renume mondial.
Pentru el, era absolut de neconceput.
Care ar fi fost rostul să distrug Parisul?
cel mai frumos oras din lume?
Și dacă, mai simplu, pe măsură ce ne apropiem de la sfarsitul razboiului,
generalul se temuse să treacă curte martiala
și a fost împușcat de aliați?
Așa se încheie o săptămână nebună,
cea a insurecției pariziene,
singura revoltă populară adevărată din anul 1944.
La primărie, generalul de Gaulle este binevenit de insurgenți,
care, cu o săptămână mai devreme, reinstalase acolo Republica.
Paris, Paris revoltat!
Parisul spart!
Paris martirizat!
Dar Parisul eliberat!
Eliberat de el însuși!
Eliberat de oamenii lui!
A vorbit bine,
pentru că nu plănuise rețineți atunci când a vorbit,
a fost omul care a vorbit,
cu inima lui și este minunat.
A fost foarte bun în rolul său.
Adică a Franței care luptă,
adica numai din Franta!
Din adevărata Franță, a Franței eterne!
Ce m-a impresionat, era această mulțime înflăcărată.
care și-a țipat numele,
a fost cu adevărat apreciat ca un salvator.
Am deschis fereastra astfel încât De Gaulle,
poate saluta mulțimea.
La patru luni după vizita lui Pétain,
Parizienii îl aplaudă pe de Gaulle.
A doua zi, 26 august,
sunt mai mult de un milion Spre Champs Elysees.
De zece ori mai numeroși cât despre mareșal.
intrebare:
Acestea sunt aceeași mulțime?
Probabil că nu, estimează astăzi majoritatea istoricilor.
Cu toate acestea, ascultați ce se spune luptătorul de rezistență Edgar Morin,
care este în ziua aceea în procesiune.
Franţa, care a fost un Pétaino-Gaullist,
este din ce in ce mai putin a devenit petainist
și tot mai mult gauliști,
de când se presupunea că Pétain fii scutul
iar de Gaulle sabia.
Dar când scutul era complet sfărâmat, pseudo-scutul
și a sosit ceasul sabiei,
este evident că aceeași mulțime care îl aplaudase pe Pétain,
a aplaudat de Gaulle cu nimic mai puţin de sinceritate.
La început, eram încă destul de petainist, cred,
majoritatea populatiei.
Dar atunci, deloc.
Aveam o singură idee, eliberarea de a schimba totul,
a reface totul.
O nouă Franță.
O Franță care redevine ea însăși
și în sfârșit se poate întoarce in viitor.
Cum se simte în ziua aceea acest adolescent de 14 ani,
Gerard Warter.
Era un alt oraș în realitate.
Alt oraș, altă atmosferă.
Aproape că putem spune că populația se schimbase și el.
Înainte era o populație complet frig,
neutru, transparent, presat.
În timp ce acolo vedem oameni care încep să se deschidă,
a demonstra,
a arăta bunătate.
Revenim noi înșine, poate chiar,
pendulul, merge un pic prea mult departe de partea cealaltă,
este posibil !
Oamenii deveniseră mai exuberant,
decât sunt parizienii de obicei.
Asta a fost inceputul...
Începutul vieții.
Am avut impresia că dintr-o dată,
Eliberarea,
a fost un semnal că era necesar...
Decide să faci ceva.
Aveam 15-16 ani.
Viața era pe cale să înceapă, ce vom face mai tarziu?
Eliberarea Parisului le vor fi schimbat viețile.
Charles Pegul de Rovin,
omul cu mitraliera,
se va angaja în al doilea DB,
cu Alain Raphaël și Gérard de Chaunac,
va urmări armata germană până când Cuibul vulturului lui Hitler din Berchtesgaden.
colonelul Henri Rol-Tanguy, șeful FFI,
va fi integrat în prima armată francez sub generalul de Lattre,
înainte de a fi numit guvernator din Koblenz în Germania ocupată.
Însoțit de soția sa Cécile,
va sta acolo un an,
nu departe de generalul von Choltitz.
După captivitatea sa în Anglia,
generalul va termina viața lui în Baden-Baden,
unde va muri cu convingere pentru salvarea Parisului.
A devenit bancher, apoi actor,
Claude Rich va juca rolul al generalului Leclerc,
în film, Parisul arde?
Edgar Morin se va îndepărta al Partidului Comunist,
înainte de a deveni sociolog faimos la nivel mondial.
Scriitorul Roger Grenier va fi unul stâlpii edițiilor Gallimard.
Cât despre cei anonimi,
își reiau cursul vieții.
Georges Marcellet va deveni actor,
apoi inginer,
apoi manager de afaceri.
La fel ca colegii lui de clasa a patra divizie de infanterie,
portul american Jack,
se va întoarce regulat în Franța,
pentru a comemora debarcarea și eliberarea Parisului.
El va primi Legiunea de Onoare.
Cel învins vor încerca să-și refacă viața,
pe dărâmături.
Bernhard Blache, bombardierul,
va fi comisar de poliție.
Friedrich Schefft, unul dintre cei care a participat la atacul asupra lui Hitler,
va crea un magazin de modă în Göttingen.
Hans Albrecht, iubitul lui Fernande,
va fi profesor.
Mai tulburat decât toți ceilalti, poate...
Henriette Griset, tânăra usherette de la Lido,
care i-a iubit pe germani,
se va întâlni cu un american la Eliberare.
Apoi se va căsători cu un francez în anii 50.