זה אחד הפרקים המפוארים ביותר של מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1944, לאחר ארבע שנות כיבוש,
הפריזאים מתקוממים נגד הגרמנים,
בלי לחכות להגעה כוחות בעלות הברית.
התקוממות מבורכת מאת גנרל דה גול
במהלך נאומו המפורסם של בית העירייה.
פריז, משוחררת!
משוחרר מעצמו,
שוחרר על ידי אנשיו עם התמיכה
ומתווה צרפת שלם!
אפוס חקוק בזיכרונותינו,
שבו לצרפתים יש את התפקיד הטוב ביותר.
אבל האם זה כל כך פשוט?
אנשי פריז האם הוא באמת מרד?
והאם גם השחרור הזה למופת כמו שהיינו רוצים?
עם תמונות חדשות,
אלה של יחידים,
עם העדים הישירים האחרונים.
אנחנו רוצים לספר לכם סיפור מורכב יותר.
לא ידענו אם הם אנשים למי באמת היה,
התנגד, עשה את הזריקה,
או מי שזה עתה התחיל שרוול סביב הזרוע.
לא ידעתי במי לירות.
גרמנים, קומוניסטים...
היו הרבה אנשים מי היה צריך נקמה!
הטעות שעשיתי הייתה שיש יצא עם גרמני,
אבל אני לא מתחרט על זה!
אם היינו יכולים לחתוך אותם חלקים, הגרמנים היו עושים את זה.
ידעתי מה מצפה לנו,
עמדנו להיות מוצבים מול קיר והוצאה להורג.
70 שנה אחרי,
להסתכל אחורה על אחד האירועים מפתחות להיסטוריה שלנו.
המרד האמיתי היחיד פופולרי השנה 44.
מרד שהיה רחוק לזכות מראש
ואשר ממשיך היום לשאול אותנו.
26 באפריל 1944.
אנחנו ארבעה חודשים לפני שחרור פריז,
חודש לפני הירידה.
בבית העירייה, מרשל פטן זוכה לרידוד מהקהל.
הגרמנים הכובשים תמיד צרפת,
אישר לו לעזוב את וישי למשך מספר ימים.
שאלה: למי הם מריעים?
עשרות אלפי התושבים האלה ששר את המרסייאז,
נאסר על ידי הגרמנים מאז ארבע שנים...
האיש שבווישי, שיתף פעולה עם הכובש?
או החייל אשר, רבע מאה קודם לכן בוורדן,
הוביל אותם לניצחון.
הימים שקדמו לביקורו של פטן,
בעלות הברית שמתכוננות הירידה,
הפציצו את התשתית גֶרמָנִיָת,
צריפים, פסי רכבת,
בתי חרושת.
1,000 תושבי אזור פריז, מת תחת הפצצות.
מבחן חדש עבור צרפתים מבולבלים יותר,
מבולבל מתמיד
ואשר מיטיבה עם המרשל הזקן.
ג'קלין לג'ואי, בת 18 באותה תקופה.
האמריקנים הפציצו את הבית של סבו וסבתו בסיין-אט-מארן.
הם לקחו הכל הכפר בשורה,
מבצר מעופף,
שהרס את כל הכפר!
אף בית לא נשאר עומד.
אתה יודע, היינו לכודים.
לא ידענו.
מה קורה ? למה הם עושים את זה?
ידענו אחר כך שכן להשמיד את הצבא הגרמני.
צרפתים לכודים,
לכודים בסתירות שלהם
ומנסה לשרוד למבחן החדש הזה.
בסן-אואן, משפחת פצ'ו,
מצלם את ההפצצות של בעלות הברית.
הנה ז'אן קלוד הקטן באמצע ההריסות.
מדאיג.
היה מקלט שהיה פשוט ליד הבית שלנו,
זה היה במרתף של בניין.
היינו שם, בקלוסטר, נעול בכספות,
מרתף מקומר.
היינו עמוסים עם 30 או 40 אנשים,
עם רק נר, זה היה יוצר פחד טהור ופשוט.
זה היה איום.
זה לא עשה רושם,
שזה עזר לשחרור שיבוא.
זה עשוי להפתיע, אבל באביב 44,
לפעמים נראה שהסכנה מגיעה יותר בעלי ברית מאשר גרמנים.
לפי סרטי החובבים האלה מסובבים על ידי החיילים,
הדיירים יהיו כמעט בלתי מזיק.
בפריז יש כ-25,000,
לעתים קרובות מבוגרים או צעירים מאוד.
מלבד כמה יחידות SS,
רוב העבודה בניהול.
הסרט הקטן הזה צולם על ידי גרמני,
וולפגנג למקה.
באותו יום הוא נסע הבירה עם חברים.
איך אנחנו יכולים לדמיין את הרחובות האלה שלום עשוי להיות בקרוב,
זירת קרבות עזים?
הטיול שלהם ממשיך במטוס לסקירה כללית של הבירה.
כאילו העיר שייכת להם.
בפריז, בניגוד למחוזות,
הגרמנים לא מתנהגים לא בדיירים,
אבל כאילו הם בבית.
הם דרשו מאות של בניינים בשכונות יפות.
ובכל מקום, הם מרגישים בטוחים.
כמו כאן בפלאס דה ל'אופרה, היכן ממוקם הקומנדנטור.
אין הגנה, אין תיל,
ללא התלבטות.
מחסום פשוט מול מלון Meurice,
שם הוקם מפקד פריז.
תוך כדי רצון להיפטר מהגרמנים,
נראים פריזאים רבים לאחר שהתאימו לכיבוש.
הקשיבו למה שתלמיד תיכון אומר בן ארבע עשרה באותה תקופה.
השחקן לעתיד קלוד ריץ'.
במקביל, אחיו נלחם באיטליה נגד הגרמנים.
הגרמנים שראיתי, הם היו זקיפים.
לא הייתה לי שנאה.
זה במיוחד אחרי המלחמה שלמדנו,
מחנות ריכוז וכל זה.
לפני,
מה שבלט לי,
זה הגרמנים היה ריח.
והריח שהיה להם, זה היה טבק מזרחי.
כשעברנו מלפנים מכונית גרמנית,
יכולנו להריח ריח מזרחי.
זה היה המסע, הם לא היו צרפתים.
הנה אחד מהם,
רב"ט הנס אלברכט.
במקור משטוטגרט,
הוא ניהל רומן באותו זמן עם בחורה צרפתייה צעירה.
פרננד דה לאמאר,
יקירתי בפריז.
היא עבדה בצריף שלנו.
בגרמנית קראנו לה פרננדה.
אבל אני, ידעתי שזו פרננדה.
ליד שער הניצחון, היה בית קולנוע קטן.
לעתים קרובות הלכתי לשם איתה.
הלכנו למקלט במקום נחמד מקום לאוהבים.
מעין רוטונדה בריבוע.
היא הייתה מאלה שחשבו שאנחנו הגרמנים
אנחנו הכי טובים.
למרות אי הסכמה כללית,
פריזאים להשוויץ עם האויב.
לפי ריבית.
או לאהבה.
כמו העוזר הזה של לידו שנפגש קצין בשדרות.
עברתי ליד בית הקפה נסטוריות והוא ישב שם.
ולפתע, ראיתי אותו מאחורי
והוא אמר לי: "את מטיילת, גברת?"
אמרתי כן.
הוא סיפר לי על המלחמה.
ואחרי, שאלתי אותו שאלות,
על הגרמנים
וזה עניין אותי.
ואז התראינו שוב,
ואז אהבתי את זה.
הוא כתב שירים,
על עצים, על הטבע.
הם היו בנים יפים.
הוא היה נאה, גבוה, בלונדינית עם עיניים כחולות.
פריז הייתה בליבי.
מקולנוע ועד קברט עובר ליד הלידו,
כל המפעלים הללו פעלו כמו בימי שלום.
עבורנו, השאלה הייתה לדעת מה אתה יכול לאכול או לשתות שם.
אלכוהול, נשים, מסיבות.
אבל במחבוא,
תושבים מדוכאים ללא רחמים,
להכין את המרד.
נגד הכובשים ונגד האידיאולוגיה שלהם.
הגרוע ביותר שהעולם ראה אי פעם.
אנחנו קוראים להם FFI,
כוחות הפנים הצרפתיים.
הם שייכים לכולם מגמות פוליטיות,
ימין ושמאל.
כמה יש בפריז?
לעולם לא נדע באמת.
עשרות אלפים.
אבל יש להם מעט מאוד נשקים.
ביניהם, פעיל קומוניסט בן 25,
ססיל רול-טנגוי.
אנחנו רואים אותה כאן עם התינוק שלה והעגלה,
שבו היא מתחבאת מקלע.
עם בעלה אנרי רול-טנגוי,
ראש כל ה-FFI מאזור פריז,
היא התערבה לגרש את הדייר.
זה היה פאשיזם.
ידענו היטב שיש אנשים טובים, ללא ספק.
אבל מה שבאמת הדהים אותי, הם אלה שנורו.
אבי גורש, לא ידענו איפה הוא.
הכל היה בלתי נסבל.
אחרי הכל אנחנו עם נהדר.
עשינו מהפכה.
אנחנו עדיין יודעים,
שנוכל להשתתף,
למרידות וכל זה.
עלינו לעורר תחושה לאומית,
להתקומם נגד הכיבוש הזה,
לא ראוי לעם.
כדי להתכונן למרד,
לוחמי ההתנגדות מחפשים להכשיר את האוכלוסייה,
על ידי ריבוי פעולות סמליות.
כמו כאן ב-1942 באטויל,
כשהם מפריעים טקס גרמני.
אבל ההתנגדות מועטה ואחריהם הפריזאים.
קראנו להם מחבלים.
כי הוא הרג. הוא היה טרוריסט.
גם אם הוא היה גרמני, הוא היה מגיע,
עם סכין כדי אל תעשה רעש,
ואז למשמרת...
סכין בגב, הבחור נפל...
היינו כמו, "מה זה? מה זה אומר ?"
ואחרי,
אז היה לנו את הרדיו שהקשבנו לו למרות הכל,
הם אמרו לנו: "לא, הם לא טרוריסטים,
הם לוחמי התנגדות".
לקחנו צד פסיבי מסוים.
מה יכולנו לעשות?
לא ידענו מאיזה צד הגאולה תגיע.
היא תבוא יום אחד, זה היה בטוח, אבל מתי?
איפה ועל ידי מי? אנחנו לא יודעים.
6 ביוני 1944.
האירוע שמשנה הכל.
150,000 חיילי בעלות הברית נוחתים בנורמנדי,
לשחרר את אירופה מהנאציזם.
כאן לונדון
מטה הפיקוד העליון כוחות המשלוח של בעלות הברית
זה עתה פרסם את ההודעה לעיתונות הבאה.
תחת הפקודה של הגנרל אייזנהאואר
כוחות הצי של בעלות הברית התחיל הבוקר
נחיתת צבאות בעלות הברית בחופים הצפוניים של צרפת.
אני זוכר !
אני מבין...
אז הנה, אש בשדה קוצים!
אש בשדה קוצים.
הייתי במיטה שלי
ואני שומע צרחות בבית.
זו כנראה הייתה אמא ​​שלי ששמע את החדשות.
הייתי מאוד שמח. סוף כל סוף, משהו הולך לקרות!
התחלנו בהכנת דגלים.
זהו, אנחנו חופשיים! הם הולכים הוציאו את קראוטים מהדלת!
הם היו הבוצ'ים או השלאוס.
התייחסנו אליהם כך.
אנחנו הולכים להיות חופשיים. אבל ידענו שזה לא יהיה מיד.
זה הרשים אותי נורא, משם,
חשבנו רק על זה.
בכיתי.
בכיתי כי אמרתי:
"זהו, הם הולכים לעזוב,
אנחנו הולכים לפגוע בהם".
בימים הבאים,
ניסיונות תעמולה נאצית להראות שהצרפתים
לקחת את הצד של הכובש נגד בעלות הברית.
צפו בתמונות שצולמו בתחנה מהצפון לבקשת הגרמנים.
כנקמה על ההפצצות, קבוצה קטנה של פריזאים,
עובדים מתעללים חיילי בעלות הברית,
נלקח בשבי בנורמנדי.
יש גם את הטקס הזה מַפתִיעַ,
ב"אינוולידס".
3 שבועות לאחר הירידה,
1000 מתגייסים חדשים של המיליציה הצרפתית,
נשבע תחת ההצדעה הנאצית,
אנטי-קומוניסטים, אנטישמים,
הם אלה שבמשך חודשים, לרדוף אחרי ההתנגדות
והיהודים לצד הגרמנים.
תמונה נוספת, באותו היום, בבית העירייה,
אלפי פריזאים מגיעים לכבד את שרידי איש המיליציות
ומשתף הפעולה פיליפ הנריוט.
אומרים לנו שאנחנו לא פטריוטים כי אנחנו מקבלים,
מדיניות שיתוף הפעולה עם גרמניה.
במשך חודשים, פיליפ הנריוט הצית את הקהל,
דרך נאומי הרדיו שלו.
זה עתה הוצא להורג על ידי ההתנגדות.
תמונות אלו מיולי מטרידים.
אבל הם מטעים.
כי מאז הנחיתה, בלי שזה יופיע כלום,
מאזן כוחות חדש התיישבו בבירה.
הגרמנים היו הרבה פחות מתנשא.
זה כבר לא היה אותו דבר.
הייתה אבולוציה,
טוב בשבילנו ופחות טוב להם.
היה לנו הרושם שהגרמנים נסוגים,
קצת כמו הצדפה מתחת ללימון.
הם חזרו הביתה,
במפקדים, בצריף,
ראינו אותם פחות.
מצד שני, הפריזאים פלשו בשמחה,
קצת מהרחוב.
הם היו אלה שיצאו לרחובות, נניח.
סימן קטנטן אבל אומר.
בזמן היריות תמיד יש עונש מוות,
עיתונאים מצלמים את הגרמנים במצלמה נסתרת.
הוא מתקרב לכמה מטרים חיילים,
למרות רעש המצלמות שלהם.
כאילו הגרמנים כבר כבר לא היו מפחידים.
זה הרגע שבו התנגדות מחליט להכות.
זה רוברט צ'מביירון,
סגנו לשעבר של ז'אן מולן.
בזהות בדויה,
הוא אחד מחברי המועצה התנגדות לאומית.
עכשיו אנחנו משוכנעים,
שהגרמנים אינם בלתי מנוצחים
ואין סיבה לא להילחם
ושאם נילחם, נוכל לנצח.
החלטנו במועצה הארצית של ההתנגדות,
לציון 14 ביולי 1944,
בהפגנה גדולה.
ואנחנו הולכים להוציא סיסמה לנשים ונערות
של פריז לצאת לרחובות,
עם שמלות אדומות, חגורות כחולות,
גופים לבנים לראות מצעד כחול, לבן, אדום,
מתחת לאפם של הגרמנים היום הוא 14 ביולי גדול.
ב-14 ביולי ההיסטורי הזה,
נותרו רק התמונות המעטות הללו נורה בדיסקרטיות,
המציגים סמלי תלת-צבע נמכר לפי האף והזקן,
משטרת צרפת וגרמנים,
שכבר לא מגיבים.
באותו יום, 100,000 מפגינים,
במיוחד פעילי שמאל,
מצעד באזור פריז, כפי שמעידה תמונה יחידה זו,
צולם ב-Vitry-sur-Seine.
דו"ח של המפלגה הקומוניסטית מזכיר את הדגלים,
באנרים,
העלונים שחולקו בתהלוכות.
אנחנו שרים את המרסייה בניגוד לכובש.
כמו חזרה שמלה לפני המרד.
בפריז,
התושבים מתחילים לקבל המחיר שיש לשלם עבור שחרורם.
בסוף המלחמה,
כשראינו את המצודות עף בוא,
שתמיד היו גבוהים מאוד, רבים מאוד,
וכשהיה שמש, היה לנו רושם של נחיל דבורים
וזה היה...
אנשים היו יוצאים, הם לא הלכו למקלטים,
הם באו, הם רצו לצפות בהם
ואנשים צעקו: "פצצה!
תהרוג אותם !"
למדנו שנאה וקיבל מלחמה.
מתבצר בצריפים שלהם,
חיילים גרמנים להתחיל לפחד.
תסתכל על התמונות האלה לכאורה לא מזיק,
צולם בצריף Clignancourt.
אנחנו רואים שם צוות אדמיניסטרטיבי של הצבא,
בעיקר זקן,
לקבל בדחיפות אימונים צבאיים.
מאחורי החזית מחייכים,
האם הם עדיין מאמינים בזה?
זו הייתה תקופה נוראית חוסר הוודאות הזה.
ניחשנו את הטוויסט שזה הולך לקחת.
ידענו שאין לנו סיכוי להביס את המעצמות האמריקאיות
ובריטי.
מהחדר שלי במלון דה פראנס,
הסתכלתי מהחלון,
ראיתי את המטוסים חולפים אנגלית ואמריקאית,
שטסו נמוך מאוד ואמרתי לעצמי:
"מה זה ייתן אם הם יכולים לגנוב ככה בלי עונש?
אבל בשבילנו, לא הייתה ברירה.
מה יכולנו לעשות? לעזוב?
יום אחד, עובדת ניקיון, מי דיבר כמה מילים בגרמנית ואמר לי:
"אתה לא רוצה לבוא איתי?
בוא איתי."
יכולתי ללכת אחריה.
וכנראה שהיא הייתה מסתירה את זה ממני בדירה שלו אבל...
אני, המצפון שלי, חובתי כחייל,
זו הייתה עריקה.
זה היה שובר לי את הלב לנטוש אחרים
ולהיעלם בשקט.
הם פחדו, כי, לפחד,
הם פחדו.
אני לא יודע.
שיפגעו בהם,
שהאמריקאים,
לא להתנהג יפה.
הם פחדו שהאמריקאים הם מתנהגים,
אוהב אותם, התנהג,
אנחנו אף פעם לא יודעים!
היה לנו רק דבר אחד בראש,
לצאת בשלום מהביצה הזו.
השלמנו עם הרעיון לסגת.
המלחמה הזו הייתה אבוד בכל מקרה.
מה אין חייל גרמני עדיין לא מבין,
האם זה הרוב מנהיגי הוורמאכט,
הצבא הסדיר, הוא טרף לאותן ספקות.
וזה במלון מג'סטיק, שההגנה שלו מתחזקת,
קרל-היינריך פון שטולפניגל,
ראש המינהל צבא בצרפת,
אנטי נאצי, גם מחפש,
לסיים את המלחמה.
20 ביולי 1944,
היום שיכול היה להשתנות מהלך ההיסטוריה.
במזרח פרוסיה, פיגוע,
הרס את המטה של ​​היטלר
והרעש רץ שהפירר מת.
גנרל פון שטולפניגל הוא אחד הקושרים.
הוא מזמין באותו ערב עוזריו במלון מג'סטיק,
עם סגן שפט.
חברי המטה הכללי היו במשרד.
נאמר לנו: "רבותי, הפיהרר מת."
שפט, נתראה מיד בסן ז'רמן-אן-ליי.
לך לחתוך את תדרי ה-SS ושירותי מודיעין.
הם ייכלאו עם רדת הלילה.
זה המבצע שרבים קיוו לו.
במהלך הלילה, בלי אף אחד לא מבין את זה,
ה-SS של פריז נעצרים
והצבא הסדיר, הוורמאכט, לקחת את הכוח.
עד שמתפרסמות החדשות מגרמניה.
לבד או כמעט בין משתפי הפעולה שלו,
הפיהרר שרד בנס
וההתקפה היא כישלון.
תגובתו של היטלר הייתה בלתי פוסקת.
Stülpnagel נתלה בכלא בברלין,
ואילו בפריז מתמנה גנרל שמעולם לא ציית לפקודות.
דיטריך פון צ'ולטיץ.
המשימה שלו, להכין את ההגנה של פריז.
הגנרל נפטר ב-1966.
בנו טימו פון צ'ולטיץ,
הסכים לפגוש אותנו.
זה אבא שלי ואני.
זה לא ממש נראה נוח שניהם !
ושם אתה רואה אותו עם חייליו,
לאחר קרב רוטרדם.
זה היה ברוטרדם, בשנת 1940,
מה שמופיע בפעם הראשונה בפומבי הכללי,
כאשר העיר נהרסת על ידי חיל האוויר הגרמני.
אנו מוצאים את זה מאוחר יותר בברית המועצות,
שבו הוא הורס הערים סבסטופול,
קייב, חרקוב ועוד רבים אחרים.
היה לו מוניטין,
להיות משמיד ערים אכזרי.
זו הייתה אחת האסטרטגיות גרמנים בשימוש ברוסיה.
הם כמעט הרסו כל מה שנקרה בדרכם.
כל בית, כל אסם נשרף,
בין אם זה אבן או עץ.
הכל נהרס במהלך הנסיגה ממוסקבה.
זה היה עקרון האדמה החרוכה.
אבא שלי דיבר עם היטלר של ההגנה על פריז.
הוא ידע היטב שיינתן לו הפקודה להפוך אותו לשדה חורבות.
היו שם 22,000 חיילים,
על מי הוא יכול לסמוך.
זה המקרה של סמל בלאשה,
אחראי על יחידת תקשורת ברובע ה-15.
הייתי טכנאי ואמרו לעצמם:
"האיש הזה מוכשר, הוא יוכל לטפל בפיצוצים".
אז נשלחתי ל חברה של חלוצים,
שבו לימדו אותי לטפל בחומרי נפץ,
להפעיל אותם...
חזרתי ליחידה שלי והם מסרו לנו את חומרי הנפץ.
במקביל, בנורמנדי,
סטלינגרד של המערב, כמו שהגרמנים יקראו לזה.
מאז הנחיתה,
צבאות היטלר מתנגדים בעלות הברית התנגדות עזה,
כמעט פנאטי,
כפי שהחייל מגלה ורנר קליימן האמריקאי.
הגרמנים היו פנאטי וקשוח
והמוות לא אמר להם כלום.
בשלושת הימים הראשונים, הקפנו קבוצה של 6 גרמנים
ומפקד הפלוגה שלנו ביקש מהם להיכנע
הם ענו: "לא!"
אז השתמשנו במפיל הלהבים שלנו וצלינו אותם.
הם מסוג הפנאטים שהיה לנו מולנו.
ב-1 באוגוסט,
בעלות הברית קיבלו חיזוק מתוך 15,000 צרפתים,
של דיוויזיית השריון השנייה,
ירד בתורו בנורמנדי.
מצפון אפריקה עובר דרך אנגליה,
בפיקודו של גנרל לקלרק,
לצרפתים האלה יש אובססיה.
הצילו את פריז.
לכולנו הייתה תקווה שנוכל,
לאחר חציית נורמנדי,
להגיע לפריז הבירה של צרפת ונקמה.
היינו צריכים ללכת מהר, כולנו היינו מודעים לזה,
כי זה פריז לא התכוון לקפוץ?
מה עושים הגרמנים התכוונו להרוס בפריז?
בתחילת חודש אוגוסט,
אחרי חודשיים של לחימה,
האמריקאים של גנרל פאטון
מצליחים לפרוץ את הקווים גרמנים באברנצ'ס.
אבל המטה הכללי של בעלות הברית שבו תלוי ה-DB השני,
רוצה לעקוף את פריז בצפון ובדרום,
הימנעות מעימות ישיר.
לפי התוכניות של גנרליסימו אייזנהאואר,
פריז תשוחרר במהלך של חודש ספטמבר,
כאשר החלוץ של בעלות הברית פונה לכיוון גרמניה יעבור אותו.
גנרל אייזנהאואר וגנרל בראדלי,
לא רצה לשחרר את העיר,
כי הם לא רצו שום ריבים מרחובות, מבתים לבתים.
קרב הרחוב קרבות מבית לשני, זה הכי גרוע.
אמרו לנו שהמטרה לא היה אמור לשחרר את פריז,
אלא להרוג גרמנים.
חלמנו לנצח במלחמה,
בכל דרך ללכת לנצח את הגרמנים.
בפריז, משולל מידע,
התושבים מתעלמים מאיומים שמכבידה עליהם.
לא יכולנו עוד לשמוע את לונדון,
מזה זמן מה.
זה היה כל כך מבלבל שלא יכולנו לשמוע כלום יותר.
אז בעצם, חיינו,
חיינו בהווה,
חיינו כל יום קצת כמו ילדים צעירים מאוד עושים זאת.
כהוכחה, הסרט המדהים הזה,
נורה על ידי משפחת Péchoux,
15 באוגוסט על גדות המארן.
הם היו אלה שצילמו הפצצות אמריקאיות.
הפעם, בעוד בעלות הברית כן עדיין עשרות קילומטרים משם,
התושבים מתרחצים בנהרות,
כאילו הקרב היה מובן מאליו.
כשאני רואה את התמונות שאבי צילם בזמנו,
בְּלִי סָפֵק, לא הייתה דאגה,
אלא גדול שחרור האוכלוסיות,
שהיו באמת מאושרים ב-100%.
אני חושב שהיה להם באמת סומך,
שהדברים הולכים בכיוון הנכון, כמעט בלתי הפיך.
עדיין היינו באמצע מלחמה במרכאות,
אבל לרוחות היו ללכת קשה,
לומר : "זהו, אנחנו בסוף!"
באמצע אוגוסט,
הפריזאים רחוקים לדמיין את ההתנגדות הזו,
עומד להכות מכה גדולה
ויזרוק את כל כוחו בקרב.
להתנגדות, אי אפשר לחכות כבר לא בעלות הברית מבלי לעשות דבר.
בפריז מתחיל שלב חדש, המרד.
כמו חודש קודם לכן, ב-14 ביולי,
קריאה לחבלה והשביתה יוצאת לדרך,
כלפי העובדים.
אלפי אנשים להפסיק את העבודה.
אבל הפעם,
להלחם.
אין יותר רכבות,
אין יותר חשמל או כמעט.
אין יותר משטרה ברחובות.
גם הם שובתים.
תוך שעות ספורות,
החיים נעצרים באזור פריז.
עדיין היה לי משעמם כי כבר לא היה לי,
קשר עם פריז,
אבל מצאתי את זה נורמלי.
הבנתי שהוא הולך משהו קרה.
היה צריך להכשיר את האנשים צרפתים בקרב.
לא יכולנו לתת האנשים הצרפתים,
מלבד השחרור שלו.
אווירה של משמרת נשק,
בחצרות בניינים, הגרמנים שורפים את הארכיון שלהם.
הם מפנים את הרהיטים, לעתים קרובות נגנב, לגרמניה.
הם שולחים את אלה שלא יהיו לא שימושי בקרב.
הגסטפו, משתפי פעולה מסוימים.
הם לא יכלו לקחת אותי.
רוברט אמר, לפני כל זה:
"אני אחזור אליך."
אבל לאן הם לקחו אותי?
18 באוגוסט 1944,
המתח בשיאו.
שיירות ענק משוריינות גרמניות,
נסוג מנורמנדי,
לחצות את הבירה ממערב למזרח.
כעסתי,
לחשוב שהם יכולים לעזוב בלי להעיף החוצה.
זה באמת המשפט הזה שיצא לי.
אנחנו לא הולכים לעזוב אותם לעזוב ככה.
וכך בעלי שידע דברים,
שלא ידעתי, הוא הרגיע אותי.
אבל, אל תתעצבן, חכה,
אתה תראה מחר.
באותו יום, אנרי רול-טנגוי,
יוצא מפגישה עם מנהיגי ההתנגדות,
בבית קפה בשביעית קִריָה.
התנועות השונות מגיעות להסכים,
על פרוץ פעולות האיבה.
חזר הביתה למונטרוז',
באמצע הלילה, ומפחד שיוקעו,
ראש ה-FFI משיק,
התקוממות עממית מיידית.
בעלי אמר לי, "אתה הולך להרביץ".
אבל השעה הייתה שלוש לפנות בוקר.
אמרתי לו: "בבניין ככה, אני לא יכול להקליד,
זה עושה רעש."
אז הסתובבתי,
כמה שיכולתי להביא את זה עד 6 בבוקר
ואז ב-6 בבוקר פגעתי.
הוא יצא עם העיתון.
הצו מ-19 באוגוסט שבו נאמר,
שההתקוממות תבוא בעקבותיו.
הטקסט של רול-טנגוי מודפס ומטויחים בכל רחבי העיר.
על טעם ועל ריח, לפי דברי הזמן.
לאחר ארבע שנות כיבוש,
השפלה, רדיפה.
קוראים לפריזאים להצטרף ל-FFI
ולצאת להתקפה.
שרוול זרוע.
שימוש בקוקטיילי תבערה ורובים ישנים.
לוחמי ההתנגדות יוצאים החוצה חשאיות,
להציק לאויב ולנסות לתפוס את נשקם.
כמו הילדה הצעירה הזו אן מארי דלמאסו,
שחוטף את הרובה שלו לגרמני פצוע.
לפני שמרחיקים אותו.
רק בן 22.
או ג'ורג' דוקסון,
הוותיק הזה של 1940,
נמלט ממחנה כלא,
שהרגע פוצץ טנק גרמני עם רימון.
הם היו גיבורים בשבילי.
זה עדיין היה 4 וחצי שנים,
שחיינו חיים של בעלי חיים,
נכבש על ידי הגרמנים.
לא נשאר כלום.
לא הייתה יותר גאווה, אין יותר כבוד...
ואז פתאום, זה היה החלום,
שעשינו כל יום מאזין לרדיו הלונדוני,
אנחנו רואים את האנשים האלה שירה בהם,
מול כולם.
לב הקרב נמצא כאן,
במטה המשטרה, באיל דה לה סיטה.
2000 שוטרים שהיו שביתה מאז 15 באוגוסט,
השתלטו על הבניין הנשלט על ידי רשויות וישי.
סטודנט בבית ספר להנדסה,
מי שרוצה להילחם, מצטרף אליהם.
היה בלגן עצום בחצר המחוז.
היו משאיות, מכוניות,
מכוניות שנהרסו, היו הכל ועולם מטורף.
הגרמנים עברו במשאיות והם ירו בכל פעם.
והיה לי אקדח קטן.
ואני מודה, התחלתי בחלון עם האקדח שלי,
ואני יריתי.
על סיפון המשאית הבוערת הזו הוא בלאש הגרמני.
צעקתי, "כולם בחוץ!"
בין אלה שקפצו מהמשאית, חמישה נפצעו על הקרקע.
אני עדיין זוכר אחד מהם שהתחננו בי:
"ברנרד, תעזור לי!"
הוא נורה בבטן.
אני תמיד אזכור את זה כי זה עדיין מחזה עצוב.
חבר שלו שרעד מפחד,
מי בכה
ואשר הראה את תמונת משפחתו.
כמה מאות מטרים משם,
תושבי השכונה לצפות בסצנה.
כל פעם אחת מאיתנו נגע,
הקהל שאג מרוב שמחה.
אמרתי, "אנחנו הולכים לתקוף אותם!"
היה לי רובה, אקדח ושני רימונים
וצעקתי: "קדימה, רובה באוויר!
אנחנו חוצים את הגשר בצרחות ונראה מה יקרה".
ושם, כל אלה שהיו על Place du Châtelet,
הם ברחו.
בשעות הראשונות,
מעט תושבים מצטרפים ל-FFI.
רובם צופים בקרבות,
לפעמים מתיימר להשתתף,
כפי שז'ורז' מרסל מציין, התנגדות גאוליסטית.
במהלך המרד, האוכלוסייה הפריזאית,
חלק גדול נשאר בבית,
הם לא היו בפנים הרחובות בין ירי.
הם ירדו לקבל נראה משתתף.
אני לא יודע בשביל מה הם היו שם. הם נראו.
ברגע מכונית גרמנית או רכב צד או משהו אחר הגיע,
הם זרמו בחזרה במלוא המהירות במדרגות בבית.
שם הם נקראו דחלילי דרור.
היום שאחרי, קבוצה גאליסטית משקיעה,
אחד מסמליה של פריז, גם בשליטת וישי.
בית העירייה.
הייתה לנו מאוד מוטיבציה,
אמרו לנו שאנחנו חייבים לקחת את בית העירייה
ויצאנו לקחת את המלון העיר פריז ולהתיישב בה.
לא היססנו לרגע.
נכנסנו מהר, ללא התנגדות.
כל העובדים עוזבים, כולם נעלמו!
הם ברחו מהעירייה!
חזרנו לרשותנו,
מבית העירייה של פריז.
היינו הולכים הביתה.
לנשק, אזרחים!
צור את הגדודים שלך!
בוא נדבר ! בוא נדבר !
רק דם טמא...
מצב בלתי נתפס לפני כמה ימים.
בעוד הגרמנים עדיין נמצאים בכל מקום בפריז
וכי יש להם כמה עשרות טנקים,
איש מדה גול, מרסל פלורט,
הוצנח לאחרונה מאלג'יר,
נכנס לתפקידו כנציב,
מטעם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית.
בעוד כמה דקות,
כוח חדש בראשות ה גולליסטים נוצרים בלב פריז,
נגד הגרמנים, אבל גם לכבוש את הארץ,
נגד הקומוניסטים בפרספקטיבה שלאחר המלחמה.
ביניהם, פוליטיקאים,
אלא גם תלמידים, אינטלקטואלים,
כל המתנדבים וללא ניסיון פוליטי.
כאן במשרדו של הנציב,
שארל פגול דה רובין,
שהחליף את האקדח שלו נגד מקלע.
אמנם כבר,
הטנקים הראשונים נשמעים.
מגיע טור גרמני, של טנקים,
מי שעלה לרציפים.
היה אופנוען גרמני מלפנים,
קצין בצריח של הטנק, מחוץ לבית.
והפקודות ניתנות:
"מעל הכל, אף אחד לא יורה".
מושלם.
יש C***,
מי לוקח את האקדח שלו ואת ה"פאן", האופנוען באוויר.
ובאותו רגע,
השוטר חוזר,
סוגר את הצריח והתותח מכוון לבית העירייה.
וכיוון שאני קתולי ומאמין,
עשיתי את סימן הצלב שלי. אמרתי: "זה נגמר,
המלחמה הסתיימה, הוא יסתיים לדפוק את העירייה."
הוא ירה בתותח. זה היה גמור.
האם הוא קיבל פקודות או שהוא מיהר לעזוב,
כי היה כל הטור מאחור...
הם המשיכו.
זה עתה גילו הגרמנים כמעט במקרה,
שבית העירייה, אחרי מטה המשטרה,
נמצא בידי ההתנגדות.
פחדנו שהם ייכנסו בבית העירייה,
כי הטנקים היו צריכים יכול לשבור את הדלת
ולהיכנס לבית העירייה.
וזה היה יכול להיות אסון.
כמה שעות לאחר מכן, הטנקים חזרו.
הם תוקפים את הבניין.
אבל שוב פעם,
הם עוזבים את המקום ללא סיבה נראית לעין.
ביום השני למרד, השאלה תקפה.
מה רוצה הגנרל פון צ'ולטיץ?
למה הוא לא תוקף לבניין שנכבש על ידי ההתנגדות,
ובאותו זמן, ורשה,
בירת פולין, שגם קם,
נהרס על ידי הצבא הגרמני.
אבי ידע שהוא חייב להתחיל את הרס פריז.
עבור נוטרדאם,
נדרש 1.5 ק"ג של TNT.
עבור הפנתיאון, אולי שלושה קילו.
ו-TNT, לאבי היה הרבה מהם.
היה לו בפריז יותר מ-300 טורפדות,
ממניות של הצבא הגרמני.
טורפדו הכיל עד 1000 קילו של TNT.
היו מספיק ע' לפוצץ,
כל המונומנטים של פריז בזמן אחד בלבד.
אבל האם הגנרל רוצה להילחם?
שלושה ימים קודם לכן, לפי דרישה מדיפלומט שוודי,
ראול נורדלינג,
הוא שיחרר כמה אלפים אסירים פוליטיים.
רחוק מלהרוס את פריז,
נראה שהוא רוצה לנהל משא ומתן.
תראה את התמונות האלה, בפורט ד'אורליאן,
גרמנים משתפים עם ה-FFI.
ב-20 באוגוסט, להפתעת כולם,
הוא חותם על שביתת נשק עם כמה מורדים גאליסטים.
רשמית לפנות את הפצועים.
בזמן המרד רק מתחיל,
מכוניות רמקולים לקרוא להפסקת הלחימה.
בגלל ההבטחות שניתנו על ידי הפיקוד הגרמני,
לא לתקוף מבני ציבור,
נכבש על ידי חיילים צרפתיים,
ממשלת הרפובליקה אישה צרפתייה שואלת אותך,
להשעות את התקיפה נגד הכובש
עד פינוי פריז.
ההסבר יגיע בהמשך.
הגרמנים מאחלים יותר מכל,
לשמור ללא צירים תנועה בפריז,
לפנות את החיילים שלהם.
כי כמה ימים קודם לכן,
בעלות הברית נחתו בפרובנס
וצבאו של היטלר, שנתפס במלקחיים,
כעת מגבה נאלץ לגרמניה,
להקים מחדש קו הגנה.
עבור המורדים בעירייה,
ההפוגה היא כבר ניצחון.
זה מאפשר לך לחכות הגעתם של בעלות הברית,
תוך כדי התרחקות חורבן פריז.
במשרדו של הנציב,
אווירה מוזרה משתררת.
לפי ההודאות שלהם,
לוחמי ההתנגדות הצעירים האלה חיים אחד מהרגעים היפים ביותר בקיומם.
כמו רוג'ר גרנייר.
היית צריך לראות את משרדו של הנאמן,
עם בחורות יפות מאוד,
מי התקשר,
חבר שהיה בחלק האחורי של החדר,
עם הרדיו שלו, ניסה לתפוס קצת ג'אז.
הייתה התלהבות מסוימת, בנות, אני זוכר,
התאמנו במשרד הימים שבהם לא היה כלום,
מאומן בקושי רב להכין בקבוקי תבערה.
לפעמים היו יריבויות רומנטיות,
שני בחורים שהיו מאוהבים מאותה בחורה.
זה קורה.
זה שאהבנו, קצת התבאסנו איתם,
אבל לא חשבנו על המעט,
הבעיה של הגנה על המלון העיר הייתה חשובה לנו מלכתחילה.
ברור שזה לגמרי מרגש.
בנוסף, אנו מאמינים שאנו בלתי פגיעים.
היה חבר מאוד אדיב, מאוד צנוע.
נאמר לו: "תעמוד שם",
הוא ישב במקומו של הנאמן.
הרגשנו כאילו אנחנו,
הכוח החדש, קצת בכל מקרה.
כוח חדש שלא לטעמו של כולם.
כי אם הגאוליסטים נוכחים במרכז פריז,
הקומוניסטים לקחו שליטה במספר שכונות,
במיוחד בפרברים.
וחלקם מפחדים.
בזמנו, ה-FFI, לא אהבתי אותם בכלל.
לא הייתי היחיד.
קצת פחדנו.
בסביבות מסוימות, פחדנו קצת.
נזכרנו ב-36,
שם שרנו את האינטרנשיונל מתחת לחלונות שלנו.
הם היו קומוניסטים שהאמין בזה באמת,
מה לא עשינו ב-36, התכוונו לעשות את זה עכשיו.
היה מתח רב.
אווירה כבדה...
גם בתוך ההתנגדות, המתח גובר.
ב-21 באוגוסט, היום השלישי למרד,
הקומוניסטים והגוליסטים,
עד עכשיו מאוחדים, נראה קרוב להיפרדות.
עבור הקומוניסטים, הפסקת האש הוא מלכודת של הגרמנים,
להביס את המרד.
זה היה אז שראש ה-FFI,
רול-טנגוי, לוקח יוזמה מה שמשנה את מהלך המרד.
הנה המחשב שלו, ממוקם מתחת Place Denfert-Rochereau,
26 מטר מתחת לאדמה.
מכאן הוא מכתיב לאשתו ססיל,
שיחה חדשה לאוכלוסיית פריז.
הצלחה היא פונקציה של מספרים,
הגיוס המאסיבי הזה חייב להתבצע באופן מיידי.
המשימה של ה-FFI של אזור איל-דה-פרנס הוא:
לפתוח את הדרך לפריז עבור צבאות בעלות הברית מנצחים ומקבלים אותם שם.
ראש אזורי אלוף-משנה רול.
כולם בבריקאדות.
ביום הרביעי למרד,
רול-טנגוי מתקשר התושבים להתחבר מחדש,
עם העבר המהפכני שלהם.
הפעם נשמעת קריאתו,
גברים, נשים ואפילו ילדים.
כמעט כולם מעורבים.
600 בריקדות מוקמות בפריז.
לוחם התנגדות קומוניסטי, אדגר מורין,
נמצא על אחד מהם במונמארטר.
זה היה חלק מהלא מודע שלנו היסטוריה קולקטיבית.
קראנו את זה בספרי ההיסטוריה שלנו.
אנחנו יודעים שיש 48, 1830, כל זה.
קראנו את ויקטור הוגו, קראנו את Les Misérables.
זה נראה טבעי להמשיך את כל זה.
ברור שנשאו אותנו מתוך התלהבות,
שמחה עממית, שמחה עצומה.
סלחנו את הרחובות,
הרסנו עצים,
הוצאנו מזרונים ישנים, דברים ישנים ודברים ישנים.
היינו מאוד גאים ככה מלפנים,
אבל פחדנו.
הסתכנו בלקיחת שזיף מיובש. לא היה ספק בכך.
רצינו לעשות משהו.
היינו צריכים להשתתף בשחרור.
לא יכולנו להישאר לא עושה כלום, זרועות תלויות.
לבסוף לפעול, להשתתף.
זה לעשות את חובתו. זה היה נורמלי.
זה בסדר להשתתף לתנועה,
מי ינסה לשים מחוץ לגרמנים.
היה לנו קצת הרושם על בזבוז הזמן שלנו,
בלי להגיד את זה, חיכינו הרבה זמן.
בערב ה-22 באוגוסט,
ההתקוממות מופעלת מחדש.
לא נעצור אותו יותר.
אפילו לא גנרל פון צ'ולטיץ,
מי יסביר בהמשך לאחר שקיבל את היום הזה,
הפקודה הרשמית של היטלר,
לצמצם את ההון בערימה של חורבות,
גם אם זה אומר למוות את עצמו מתחת להריסות.
בזכות המתרס,
הזמנה זו אינה ניתנת למימוש כעת.
מה אתה רוצה שאני אגיד לך?
עבורנו זה היה מכשול, לא יכולנו לצאת יותר.
למעשה, היינו מוקפים.
אמרתי לעצמי, "הסוף מגיע".
זה בלתי נמנע.
מרד שמתבשל בעיר,
לא ניתן לדכא על ידי צבא.
חָנוּק? אולי לא.
אבל זה יכול להפוך למרחץ דמים.
בנורמנדי, יומיים קודם לכן,
גנרל דה גול נפגש מנהיג צבאות בעלות הברית, אייזנהאואר,
בכך שהוא מספר לו על הפחדים שלו,
שהגרמנים מתגרים הקטל בפריז
וכי הקומוניסטים לקחת את השלטון.
הוא אפילו איים,
לא לציית לצוות בעלות הברית,
על ידי השקת ה-DB השני עצמו לכיוון הבירה.
איזה מהטיעונים הללו מנצח?
לעולם לא נדע באמת.
אבל ב-22 באוגוסט, הגנרל אייזנהאואר,
נותן את הפקודה ל-DB השני
והחטיבה הרביעית חי"ר אמריקאי,
למהר לכיוון פריז.
הוקל לי לדעת שצעדנו על פריז.
פריז היא סמלה של צרפת.
הצרפתים שלחו אותנו לה פאייט כדי לעזור לנו,
במהלך המהפכה האמריקאית שלנו.
קראתי הרבה על פריז.
קתדרלת נוטרדאם, שלושת המוסקטרים.
כן, חשבנו על זה.
אבל גם חשבנו שאנחנו הולכים למצוא בחורות יפות.
היה לנו אמון עצום בגנרל לקלרק.
אמרנו לעצמנו: "הבוס יסתדר היטב,
כדי שזה אנחנו שהיו הראשונים לחזור".
להיות הראשון להיות בפריז?
כמובן, גנרל!
24 באוגוסט, לאחר יומיים התקדמות מהירה,
ה-DB השני נמצא במרחק של חמישה עשר קילומטרים דרומית לפריז.
קרוב לשער, אבל נחסם על ידי מחסום הגנה גרמני.
זה היה אז הגנרל לקלרק לוקח בדחיפות,
ההחלטה להשיק אוונגרד לכיוון הבירה,
בלי לחכות לחלק הארי של החיילים,
עם המשימה להגיע לשם באותו ערב.
כי בפריז המצב יוצא משליטה.
בעקבות ריבים ביניהם הגרמנים וה-FFI,
הארמון הגדול בוער.
פיצוצים מצלצלים.
הגרמנים פוצצו כמה מבנים צבאיים.
כמו מרכזיית הטלפון היכן ממוקם ברנהרד בלאך.
תאר לעצמך, לפוצץ ארבע קומות,
מה זה אומר לעבוד.
אתה צריך למשוך כבלים חשמלי בכל מקום
ולצרף את חומרי הנפץ.
קילו חומר נפץ, קטן יחסית
והם חייבים להיות מקושרים יחד.
סגן פון ברליץ היה במכונית.
נתתי לו את הנפץ.
הוא משך את הידית.
זה היה 24 באוגוסט.
וזה עשה מפץ ענק.
כשהלילה יורד,
זה עכשיו השמיים שבוער ממזרח לפריז.
ה-SS הצית אש שאטו דה וינס.
שמעתי את ההורים שלי צועקים:
"זו הטירה של וינסנס שבוער!"
ומי לקחו אותי בזרועותיהם
ומי הראה לי השריפה הענקית הזו.
ומבחינתי זה היה מרשים.
בזמן שהיינו אולי קילומטר משם,
לראות את הלהבות האלה עולות בלילה
והשאר שחורים,
כאילו זה היה כמעט אפילו תפאורה,
זה היה כל כך סוריאליסטי.
במקביל, הפעמונים מתחילים לצלצל ברחבי העיר.
במרפסת בשאנז אליזה,
כמה שיאים השיחה שלו.
הקשיבו לקול הפעמונים!
אם הפעמונים מצלצלים, זה בגלל ה בעלות הברית נכנסו לפריז.
השעה בדיוק 22:25.
אנחנו מוחאים כפיים, אנחנו מוחאים כפיים השאנז אליזה, אנחנו מוחאים כפיים!
אז אלו הפעמונים של שחרור!
היזהר, זה יורה!
אלו הם פעמוני השחרור! בעלות הברית חצו את שערי פריז.
השעה בדיוק 22:25.
כשכל הפעמונים האלה התחיל לצרוח,
לצלצל, אבל באמת, הם היו חזקים.
הרגשנו שלכוהנים יש השקיעו בזה את כל הכוח!
זו הייתה שמחה יוצאת דופן!
זו הייתה שמחה של התייחדות, בֶּאֱמֶת,
בלי משמעות,
תיאולוגי, אידיאולוגי של המונח.
זה היה איחוד של כולם. כולם שמחו.
כולנו היינו ביחד.
בבית העירייה,
החלוץ של ה-DB השני,
זה עתה הגיע לכיכר.
הייתי במשרדו של הנציב.
אנחנו שומעים צרחות, יללות.
ואז רעש בכיכר.
אני ממהר לחלון,
ממשרדו של הנציב ואני רואה טנק למטה,
טנק שלא היה דיוויזיית פנצר לשם שינוי,
שהיה צרפתי.
אני אומר: "זהו, הם באים!"
שלושה טנקים.
מכוניות משוריינות.
כמה עשרות גברים.
לבקשת הגנרל לקלרק, עדיין תקוע בפרברים הדרומיים,
הם הצליחו לעקוף מחסומים גרמנים
ולחמוק דרך השער של איטליה,
ללב הבירה.
רגש שכמעט נדיר הצרפתים חוו את זה.
אתה צריך לחכות לעלות השחר לראות את פניהם.
זה של קפטן דרון,
שהצטרף לדה גול ב-1940.
הוא מוביל את הנואבה,
הפלוגה התשיעית של הגדוד של צ'אד,
מורכב בעיקר מפליטים הרפובליקנים של מלחמת ספרד.
אנחנו רואים טנקים צרפתיים,
עם בחורים שיוצאים,
שהם עצמם מתרגשים עד דמעות.
באותו רגע, אנחנו לא חושבים שרובם ספרדים...
אנחנו נפעמים מהתחושה המדהימה הזו,
שאנחנו משוחררים,
על ידי העובדה שהמקום הזה מרכז פריז,
היא עצמה חופשיה.
ארבע שנים כבדות כאלה,
שנעלמים לפתע.
עדיין, היום רק התחיל.
במקביל, בפרברים הדרומיים,
הגעתם של בעלות הברית.
אמרו לנו להפסיק כי גנרל לקלרק,
רצה לקבל את הכבוד לשחרר את פריז.
המג"ד שלנו אמר להם: "זה הכל שטויות!
אנחנו מתקדמים, אין לנו ההתנגדות לפנינו!"
וכך נכנסנו למרות הפקודות.
למה לחכות ?
זה היה הגיוני.
זה היה הגדול ביותר הרפתקה של חיי.
היום הכי מרגש בחיי,
זה 25 באוגוסט.
לֹא יְתוּאָר.
הרגשתי שאני מגלה שגן עדן קיים.
ואני הייתי שם!
היו לי את הגו והראש,
מחוץ לצריח.
פתאום, בלי שאחשוד בזה, הכל התפוצץ!
יורים גרמנים מי שלא נגע בראשי,
תודה אלוהים שלי,
מי ירה ואמרתי לעצמי:
"אל תסגור את הטנק שלך ואל תנעל את עצמך בזה.
תישאר בחוץ עם ראש פתוח,
כי אני רוצה לראות את פריז, פריז בצהלה!
הוזה. אין אחרת.
אתה לא מבין את האלפים ואלפי אנשים,
צועק יחי לקלר, יחי דה גול,
תחי צרפת,
דגלים וכו'.
דמיינו את ההמונים ברחובות,
לגבי הניצחון של צרפת,
בזמן המונדיאל.
היינו המומים לגמרי.
כל חייל פשוט היה חגג כאילו הוא אייזנהאואר.
זה היה צוהל.
רבים מאיתנו חשבו ממה שעברנו קודם,
היה שווה את זה,
כשראינו את השמחה של הצרפתים.
ובפרט, נשים צרפתיות.
בנות...
הבנות חזרו גברים משוגעים לגמרי,
עם רגליהם השזופות הארוכות.
הבנות היו יפות, זוהר, מעורר תיאבון.
זה היה אושר.
היינו צריכים לגעת בהם.
הם היו הרבה יותר יפים מהגרמנים, כמובן!
אז ככל שהאחרים היו קפדניים,
אני לא יודע איך הם עשו את זה אהבה, אבל זה לא היה אמור להיות כיף.
אבל הם היו רגועים!
קַסדָה, הצוואר נפל,
הם דפקו אותנו קסדות על הראש.
הוא לא נראה אותו הדבר מאשר הגרמנים.
אמרתי, "הוא אמריקאי."
אז השלכתי את עצמי לזרועותיו!
כמה טוב לאמץ את החופש שלך!
אני לא רוצה להיות מרושע, אבל היה גם צד...
קצת מתחנן.
סיגריות!
יש לך סיגריות? יש לך שוקולד?
הם שלחו לנו מסטיק, סיגריות.
אז התחלתי לעשן!
סיגריות, מסטיקים, גרבי ניילון,
גרבי ניילון.
טיפסנו על הטנקים, נישקנו אותם, הודינו להם,
עוד אחד הגיע וזה התחיל שוב,
מסטיק, גרביים, הכל!
האם האופוריה הזו מוקדמת?
כשבנות הברית חולפות,
ססיל רול-טנגוי יוצא מהמקלט התת קרקעי,
איפה היא בילתה של המרד.
היא פורצת בבכי.
הנשים האלה שהשליכו את עצמן על אלה מי הוביל את הטנקים,
שנשק להם מלא על השפתיים.
אבל אני,
לא עשיתי צעד קדימה ולא אחורה,
עמדתי שם, בקצה המדרכה.
הרגש...
אבל הזיכרון שלנו,
לחשוב על כל אלה שידעתי,
שחלקם נורו,
עבור מגורשים אחרים.
היה לי אבא שלי, לא ידענו לא למה שהוא הפך להיות.
אמרו לי שהוא מת.
זה לא היה אפשרי עבורי להיות,
השמחה הגדולה של כל הפריזאים.
אני מרגיש את אותו הרגש מאשר בזמנו.
אין ספק, זה נשאר איתי.
זהו זה...
מאז יום המתרס,
הגרמנים נסוגו בכעשרה בניינים.
בבוקר ה-25 באוגוסט, בעוד בעלות הברית התקדמות לכיוון מרכז העיר,
יום ארוך של לחימה מתחיל.
פתאום זה ריק,
אנחנו לא יודעים איך הקהל נעלם.
ויש, אנחנו מוצאים את עצמנו מול הגרמנים.
בעוד האמריקאים לאבטח את מזרח העיר,
כמעט בלי להילחם,
ה-DB השני, הנתמך על ידי ה-FFI,
מקבל את המשימה לצמצם עמדות גרמניות.
כולם מתאוששים בהדרגה,
במחיר של כמה מאות הרוגים.
זה אלים, זה קשה וזה מאוד...
זה קצר.
אני רואה עשן מולי.
אני שומע: "זוז קדימה, עצור, חזור אחורה."
שם, הם היו מאוד קרביים.
לא הייתה מתנה!
לא היה לנו הרושם בכלל שהם מוכנים להיכנע.
זו באמת הייתה מלחמה.
חשבנו שהמוטיבציה שלהם ירדה,
אבל בכל מקום הגרמנים מתנגדים.
כמו כאן במלון מג'סטיק,
איפה זה היה, חודש קודם לכן גנרל פון שטולפניגל,
אחד השותפים מההתקפה על היטלר.
אחרי שעה של לחימה,
הגרמנים הציתו לציוד שלהם ולהיכנע.
אבל כמה דקות אחר כך, מתחת לשער הניצחון,
אחד מהם לא מהסס לתקוף את המפקד מירמבו,
אחת הדמויות מה-DB השני.
היו שבויים גרמנים,
מי היו לידו, מי היו תחת שער הניצחון איתנו
ובאותו רגע, יש קצין גרמני,
שעזב את גרנדה ומי זרק את זה עלינו.
מירמבו נפל ארצה פצוע קשה מאוד,
מועבר לבית חולים.
אז אתה רואה שהיה עדיין גרמנים,
אז בוודאי נאצים, אנשים קנאים,
הצרפתים לא צריכים לקחת את פריז ואסור לנצח.
זה אנחנו שנישאר הבוסים של צרפת
ומי יהיו אדוני צרפת.
אסירים גרמנים לשלם על התנהגות זו.
לאחר סצנת ירי מגיע מהגגות,
5 גרמנים נעצרים פלאזה של הכוכבים.
הנה הם, ידיים באוויר,
פורק מנשקו על ידי חייל צרפתי
ונשללו מנעליהם
כדי למנוע מהם לברוח.
אבל הקהל, נרגז, דורש את מותם.
כמה צלמים, כולל פרנסואה שרלט, צילם את הסצנה.
הם מגיחים לתוך שדרת פרידלנד,
מוקף לחלוטין בנשים וגברים בזעם,
שצעק: "למוות!"
החייל צעיר מאוד,
עם המקלע שלו,
רעד בכל איבריו.
הוא סידר את הגרמנים האלה ככה.
לדון.
הוא פנה לכיוון הקהל הפרוע הזה
וזה הוכפל עם "למוות!"
החייל רעד.
ואחד אחד הוא הוריד את כולם.
במקביל בבית הספר הצבאי,
עוד גלישה.
הסרט הזה שצולם על ידי פריזאי, מראה גרמנים,
שזה עתה נלקחו בשבי לפי חוקי המלחמה.
אבל הדקות שקדמו, הם לא צולמו.
חיילים שהיו בתהליך של הכניעה הופלו על ידי הצרפתים.
ביניהם, ברנהרד בלאשה.
כאשר הראשון פרצו יריות,
זרקתי את עצמי ארצה.
לא היה עלי נשק.
ושיחקתי מת.
ואז, בזמן שהייתי עדיין על הקרקע,
ירו בי בירך שמאל.
אזרח רוצה לגמור אותו בטווח אפס.
אבל ברגע האחרון, הוא מוגן על ידי הצלב האדום.
על המדרכה, נעלבנו בצעקות:
"כלבה מלוכלכת!"
בקהל היה אישה זקנה.
ריר רץ במורד הסנטרים שלהם,
הם ניסו לירוק אותנו למעלה מבלי להצליח.
אחרי האופוריה של הבוקר,
זמן לנקמה נגד הגרמנים
ונגד משתפי הפעולה הצרפתים שלהם,
אלה שעזרו להם לנכס הבירה לארבע שנים.
מהמרפסת שלו במהלכו של וינס,
סרטי משפחת טונלייה לוחמי התנגדות על הגגות.
כשלפתע פורץ קרב יריות.
הדירה שלהם מושפעת לפי היריות.
הייתה ירייה שהיתה נכנס לחדר.
ומי פגע באמא שלי.
עשינו לו חוסם עורקים, הורדנו את זה,
היינו צריכים לעשות משהו.
ושם, יורד,
מגרם המדרגות,
ג'נטלמן מסוים, אמר לו FFI פלוני:
"כסח אותה, קח אותה משם, זה שיתוף פעולה!"
בשביל מה ? למה השנאה הזו?
בכל מקום, תושבים לקחת את הצדק לידיים,
ללא עונש מוחלט וללא ראיות.
יעד עדיפות,
הנשים.
אלה שהיו להם היחסים עם הדייר.
תראה את הפרצופים האלה.
לא של נשים.
אלה של גברים.
איך להסביר זעם כזה?
אודיל דה ואסלוט עמיד מאז 1940.
באמצע משימת מודיעין לטובת בעלות הברית,
היא נעצרת בטעות על ידי המשטרה
ונלקח למחוז,
לפני שישוחרר יום לאחר מכן.
בא בחור, הוא ירק על האדמה מולי:
"זבל מזוין!
היה לי הרושם שאנחנו הולכים קח אותי וירה בי בפינה.
נאלצתי לחזור בכאב בתא,
איפה שכבר היה,
שישה עשר אנשים יושבים על הארץ,
עם הגב לקיר, תומך בעצמך.
היו כאלה שהיו נשים מגולח לגמרי, מגולח,
שעליו היה לנו צייר צלב קרס,
על עור הגולגולת.
יש אחד, זה היה נורא,
היא הייתה מגולחת והיא העביר תמונות שלה,
עם שיער בלונדיני מהמם שנפל על כתפיו.
היו לה את התמונות, אני לא יודע למה.
באותו יום, הנרייט גריסט,
נעצרת בדירתה על ידי חבר FFI,
לזכותו היא סירבה.
הייתה חפיסת שרצים,
"משתף הפעולה!"
אז לקחו אותי בבית העירייה של מונטרייל.
ואז האידיוט הזה,
לא הרבה, אבל הוא השיג אותי מתי אפילו להסתפר קצת,
קצת שם וקצת שם.
אני חושב שזו הייתה קנאה.
כי הוא חיבב אותי.
ברור שהעדפתי,
חייל גרמני,
מאשר צרפתי.
ואני לא חושב שהם אי פעם אמרו לי את זה נסלח.
מה עשו האנשים בשכונה?
הביאו לי זונות, ששכב עם גרמנים,
כדי שאורה לכסח אותם וכו'.
זה דחה אותי.
אמרתי, "עזוב אותה לי."
ברגע שהייתי רגוע עם הילדה, היה גרם מדרגות,
אמרתי לו: "הציל את עצמך!"
התופעה המטומטמת הזו הוֹקָעָה,
כמובן שזה קרה.
הכל נראה לחלוטין עלוב, מפחיד.
ראיתי פרצופים בחורים ארורים.
ראיתי שהכו אותם, אולי מעונה,
וזה ממש דחה אותי.
היו התנקשויות,
היה חלק מפלצתי שלם.
אבל זה אנחנו
הסתרנו, או יותר נכון שקלנו את עצמנו,
כמו תופעות
מִשׁנִי, מכיוון שאנחנו לא מכינים חביתות,
בלי לשבור ביצים.
אלו החריגות שקורות בנקודה אחת,
שבו החברה משוללת חוק.
באותה תקופה, גם כן כוחות נדיבים,
רק כוחות מרושעים באים לידי ביטוי.
יישוב ציונים בצד אחד.
פשעי מלחמה ופשעים נגד אנושיותו של האחר.
עד ה-25 באוגוסט,
הנאצים, בעיקר ה-SS,
לבצע את הזוועות שלהם.
11 אסירים נורו למוות ברומינוויל.
כמה עשרות בני ערובה עונו
ונרצח בשאטו דה וינסן.
35 לוחמי התנגדות נפלו בפח
ונורה ב-Bois de Boulogne.
6 לוחמי התנגדות הוצאו להורג בגני לוקסמבורג.
כאן באויסרי, מזרחית לפריז.
האס אס נעל אותו באסם,
עשרות לוחמי התנגדות נפצעו
ולהצית אותו.
כמו באורדור, חודשיים קודם לכן.
עד הסוף גירשו יהודים ולוחמי התנגדות.
אחד מהם, גיא פלביאן, בן 24,
הושק בתחנת פנטין,
כרטיס למשפחתו,
כפי שהוא נלקח משם לכיוון מחנה בוכנוולד.
עזב את פרנס היום ליעד לא ידוע.
תודה לך חבילת אוכל.
השבוע עבר טוב והמורל טוב.
נתראה בקרוב. נשיקות חיבה מאוד.
אבל הפתעה,
וגודל.
אחרי שבוע של מרד,
פריז לא נהרסה.
זה הגנרל פון צ'ולטיץ.
ההורס הנורא של ערים,
הרבה יותר מהסס ואפילו תקיעה כצפוי.
הוא הלך ל-DB השני
והוא מועבר בתחנת מונפרנאס.
זה לא היה הקצין הגרמני,
בחור מאוד נוקשה וגאה מאוד,
שאנחנו רגילים אליו,
לראות בתמונות.
הוא היה בחור קצת שמנמן.
פאאנצ'י, מפוחד מדעתו.
הוא נראה קצת מרושע.
מובס מאוד.
נבין את זה אחר כך.
הגנרל, שחשש מפעולות תגמול נגד משפחתו בגרמניה,
העמידו פנים להילחם ולהתנגד,
תוך כדי הכנת הכניעה שלו וזה של חיל המצב הגרמני.
האם זה מתוך אנושיות שהוא חס על פריז?
היום, הבן שלו היה רוצה להאמין לו.
מפגישתו עם אדולף היטלר,
הוא ידע שהוא לא יהרוס אף פעם לא פריז.
הוא אהב את פריז.
כבר בשנת 1932, הוא ביצע,
ירח הדבש שלו בפריז עם אמא שלי.
ובשבילו, בסוף המלחמה,
לא הייתה סיבה לקחת אחריות,
לשרוף עיר כזו שם עולמי.
בשבילו, זה היה בלתי מתקבל על הדעת לחלוטין.
מה היה הטעם להרוס את פריז?
העיר הכי יפה בעולם?
ואם, יותר פשוט, ככל שאנו מתקרבים מסוף המלחמה,
הגנרל חשש לעבור בית משפט צבאי
ונורה על ידי בעלות הברית?
אז מסתיים שבוע מטורף,
זו של המרד הפריזאי,
המרד העממי האמיתי היחיד משנת 1944.
בבית העירייה, גנרל דה גול מתקבל בברכה על ידי המורדים,
מי, שבוע קודם לכן, התקינו שם מחדש את הרפובליקה.
פריז, פריז זועמת!
פריז שבורה!
פריז מתה קדושה!
אבל פריז השתחררה!
משוחרר מעצמו!
שוחרר על ידי אנשיו!
הוא דיבר יפה,
כי הוא לא תכנן שים לב אז כשהוא דיבר,
זה היה האיש שדיבר,
עם הלב שלו וזה נפלא.
הוא היה טוב מאוד בתפקידו.
כלומר, של צרפת שנלחמת,
כלומר מצרפת בלבד!
של צרפת האמיתית, של צרפת הנצחית!
מה שהרשים אותי, זה היה הקהל הנלהב הזה.
שצרח את שמו,
הוא באמת זכה לשבחים כמו מושיע.
פתחנו את החלון כך שדה גול,
יכול לברך את הקהל.
ארבעה חודשים לאחר ביקורו של פטן,
הפריזאים מריעים את דה גול.
למחרת, 26 באוגוסט,
יש יותר ממיליון אל השאנז אליזה.
פי עשרה יותר לגבי המרשל.
שאלה:
האם מדובר באותו קהל?
כנראה שלא, מעריכים היום רוב ההיסטוריונים.
עם זאת, הקשיבו למה שנאמר לוחם ההתנגדות אדגר מורין,
מי נמצא באותו היום בתהלוכה.
צָרְפַת, מי היה פטינו-גוליסט,
הוא פחות ופחות הפך לפטניסט
ועוד ועוד גאליסט,
מאז פטן היה אמור להיות המגן
ודה גול החרב.
אבל כשהמגן היה התפורר לגמרי, מגן הפסאודו
והגיעה שעת החרב,
ברור שאותו קהל מי מחא כפיים לפטן,
מחא כפיים לדה גול עם לא פחות של כנות.
בהתחלה היינו עדיין די פטיניסטי, אני חושב,
רוב האוכלוסייה.
אבל אז, בכלל לא.
היה לנו רק רעיון אחד, השחרור לשנות הכל,
לעשות הכל מחדש.
צרפת חדשה.
צרפת שהופכת שוב לעצמה
וסוף סוף יכול להסתובב אל העתיד.
איך זה מרגיש באותו היום הנער בן ה-14 הזה,
ג'רארד וורטר.
זו הייתה עיר אחרת במציאות.
עוד עיר, אווירה אחרת.
אנחנו כמעט יכולים לומר שהאוכלוסייה השתנה גם כן.
לפני כן, זו הייתה אוכלוסייה קר לגמרי,
ניטרלי, שקוף, לחוץ.
בזמן ששם אנחנו רואים אנשים שמתחילים להיפתח,
להדגים,
להראות חסד.
אנחנו חוזרים להיות עצמנו, אולי אפילו,
המטוטלת, האם זה הולך קצת יותר מדי רחוק לצד השני,
זה אפשרי !
אנשים הפכו להיות שופעת יותר,
מאשר הפריזאים בְּדֶרֶך כְּלַל.
זו הייתה ההתחלה...
תחילת החיים.
היה לנו הרושם שפתאום,
השחרור,
היה אות לכך שזה הכרחי...
תחליט לעשות משהו.
היינו בני 15-16.
החיים עמדו להתחיל, מה אנחנו הולכים לעשות אחר כך
שחרור פריז ישנו את חייהם.
שארל פגול דה רובין,
האיש עם המקלע,
יעסוק ב-DB השני,
עם אלן רפאל וג'רארד דה שאונאק,
הוא ירדוף אחרי הצבא הגרמני עד קן הנשרים של היטלר בברכטסגאדן.
קולונל אנרי רול-טנגוי, ראש ה-FFI,
ישולבו בצבא הראשון צרפתית תחת גנרל דה לאטר,
לפני שמונה לנגיד מקובלנץ בגרמניה הכבושה.
מלווה באשתו ססיל,
הוא יישאר שם שנה,
לא רחוק מהגנרל פון צ'ולטיץ.
לאחר השבי שלו באנגליה,
הגנרל יסיים חייו בבאדן-באדן,
שבו הוא ימות עם הרשעה על הצלת פריז.
הפך לבנקאי ואז לשחקן,
קלוד ריץ' יגלם את התפקיד של גנרל לקלרק,
בסרט, פריז בוערת?
אדגר מורן יתרחק של המפלגה הקומוניסטית,
לפני שהפך לסוציולוג מפורסם בעולם.
הסופר רוג'ר גרנייר יהיה כזה עמודי התווך של מהדורות Gallimard.
לגבי האנונימיים,
הם מחדשים את מהלך חייהם.
ז'ורז' מרסלט יהפוך לשחקן,
אז מהנדס,
אחר כך מנהל עסקים.
כמו חבריו לכיתה ד' דיוויזיית חי"ר,
ג'ק פורט האמריקאי,
יחזור באופן קבוע לצרפת,
כדי להנציח את הנחיתה ושחרור פריז.
הוא יקבל את לגיון הכבוד.
המנוצחים ינסו לשקם את חייהם,
על ההריסות.
ברנהרד בלאך, המחבל,
יהיה מפכ"ל המשטרה.
פרידריך שפט, אחד מאלה ש השתתף בהתקפה על היטלר,
תיצור חנות אופנה בגטינגן.
הנס אלברכט, אהובתו של פרננד,
יהיה מורה.
מוטרד יותר מכולם האחרים, אולי...
הנרייט גריסט, השרת הצעיר של הלידו,
שאהב את הגרמנים,
תצא עם אמריקאי בשחרור.
ואז יתחתן עם צרפתי בשנות ה-50.