Ez az egyik legdicsőségesebb epizód a második világháború.
1944 augusztusában négy év megszállás után,
A párizsiak fellázadnak a németek ellen,
meg nem várva az érkezést szövetséges csapatok.
Üdvözölt felkelés írta de Gaulle tábornok
híres beszéde közben a Városháza.
Párizs, felszabadult!
Kiszabadult magától,
népe felszabadította a támogatással
és Franciaország körvonala egész !
Emlékeinkbe vésett eposz,
ahol a franciáknak van a legjobb szerepük.
De ilyen egyszerű?
Párizs népe Tényleg lázadozott?
És ez a felszabadulás is volt példamutató, ahogy szeretnénk?
Új képekkel,
az egyéneké,
az utolsó közvetlen tanúkkal.
Szeretnénk elmondani összetettebb történet.
Nem tudtuk, hogy emberek-e akinek tényleg volt,
ellenállt, lőtt,
vagy aki most kezdte egy mandzsetta a kar körül.
Nem tudtam, kit lőjek.
Németek, kommunisták...
Sok ember volt ott akinek bosszút kellett állnia!
A hiba, amit elkövettem, az volt randevúztam egy némettel,
de nem bánom!
Ha be tudtuk volna vágni őket darabokat, a németek megtették volna.
Tudtam, mi vár ránk,
el akartunk helyezni fal előtt és kivégezték.
70 évvel később,
nézzen vissza az egyik eseményre történelmünk kulcsai.
Az egyetlen igazi felkelés az év népszerűsége 44.
Egy lázadás, ami messze volt előre nyerni
és ami ma is tart hogy megkérdezzen minket.
1944. április 26.
Négy hónaposak vagyunk Párizs felszabadítása előtt
egy hónappal a kiszállás előtt.
A városházán Pétain marsall ujjong a tömeg.
A németek, akik megszállnak mindig Franciaország,
felhatalmazta, hogy elhagyja Vichyt több napig.
Kérdés: Kinek szurkolnak?
Ez a több tízezer lakos akik a Marseillaise-t éneklik,
a németek betiltották négy éve...
Az ember, aki Vichyben együttműködött a megszállóval?
Vagy a katona, aki negyede századdal korábban Verdunban,
győzelemre vezette őket.
A Pétain látogatását megelőző napok,
a készülő szövetségesek a kiszállás,
bombázta az infrastruktúrát Német,
laktanya, vasúti sínek,
gyárak.
a párizsi régió 1000 lakosa, meghalt a bombák alatt.
Egy új teszt a elkeseredettebb franciák,
zavartabb, mint valaha
és ami az öreg marsall számára előnyös.
Jacqueline Lajoie, akkor 18 éves volt.
Az amerikaiak lebombázták a házat nagyszülei Seine-et-Marne-ban.
Elvittek mindent a falu sorban,
repülő erőd,
aki az egész falut elpusztította!
Egy ház sem maradt állva.
Tudod, csapdába estünk.
Nem tudtuk.
Mi folyik itt ? Miért teszik ezt?
Utólag tudtuk, hogy így van hogy elpusztítsa a német hadsereget.
Csapdába esett franciák,
ellentmondásaikban megragadva
és próbál túlélni ehhez az új teszthez.
Saint-Ouenben a Péchoux család,
filmezi a szövetséges bombázásokat.
Itt van a kis Jean-Claude a romok közepén.
Aggasztó.
Volt egy menedékhely, ami csak volt a házunk mellett,
egy épület alagsorában volt.
Ott voltunk, kolostorban, páncélszekrényekbe zárva,
boltíves pince.
30 vagy 40 emberrel zsúfolva voltunk,
csak egy gyertyával teremtene tiszta és egyszerű félelem.
Fenyegetés volt.
Nem keltette azt a benyomást,
hogy ez segített az eljövendő felszabadulásban.
Ez meglepetés lehet, de 44 tavaszán
úgy tűnik, néha eljön a veszély több szövetséges, mint német.
Ezen amatőr filmek szerint megfordították a katonák,
a lakók lennének szinte ártalmatlan.
Párizsban körülbelül 25 000
gyakran idős vagy nagyon fiatal.
Néhány SS-egységtől eltekintve
a legtöbb dolgozik az adminisztrációban.
Ezt a kis filmet forgatták egy német által,
Wolfgang Lemke.
Aznap utazott a főváros a barátokkal.
Hogyan képzelhetjük el, hogy ezek az utcák hamarosan béke lehet,
ádáz csaták színhelye?
Kirándulásuk repülővel folytatódik a főváros áttekintésére.
Mintha a város hozzájuk tartozna.
Párizsban a tartományokkal ellentétben
a németek nem viselkednek nem a lakókban,
de mintha otthon lennének.
Százakat rekviráltak épületek, gyönyörű környékeken.
És mindenhol biztonságban érzik magukat.
Mint itt a Place de l'Opérán, ahol a Kommandatur található.
Nincs védelem, nincs szögesdrót,
semmi civakodás.
Egyszerű akadály a Meurice szálloda előtt,
ahol megalapították Párizs parancsnokát.
Miközben kívánni megszabadulni a németektől,
sok párizsi úgy tűnik miután alkalmazkodtak a megszálláshoz.
Hallgasd meg, mit mond egy gimnazista tizennégy éves volt akkor.
A leendő színész, Claude Rich.
Ugyanakkor a bátyja verekszik Olaszországban a németek ellen.
A németek, akiket láttam, őrszemek voltak.
Nem volt bennem gyűlölet.
Főleg utána a háború, amit tanultunk,
koncentrációs táborok és minden.
Előtt,
ami feltűnt nekem,
ez a németek szaga volt.
És az illatuk volt, keleti dohány volt.
Amikor elhaladtunk elöl német autó,
keleties illatot éreztünk.
Ez volt az utazás, nem voltak franciák.
Íme az egyik közülük,
Hans Albrecht tizedes.
Eredetileg Stuttgartból származik,
akkoriban viszonya volt egy fiatal francia lánnyal.
Fernand de Lamare,
kedvesem Párizsban.
A laktanyánkban dolgozott.
Németül Fernande-nak hívtuk.
De én, Tudtam, hogy Fernande az.
A Diadalív közelében, volt egy kis mozi.
Gyakran jártam oda vele.
Egy szépbe mentünk menedékre hely a szerelmesek számára.
Egyfajta rotunda egy téren.
Egyike volt azoknak, akik gondolkodtak hogy mi németek
mi vagyunk a legjobbak.
Az általános elutasítás ellenére
A párizsiak mutatkoznak az ellenséggel.
Érdeklődés szerint.
Vagy szerelemből.
Mint ez a Lido usherette, aki találkozik egy tiszt a körúton.
Elhaladtam a kávézó mellett Nasturtiums és ő ült ott.
És hirtelen, Láttam őt magam mögött
és azt mondta nekem: – Sétálsz, kisasszony?
Igent mondtam.
Mesélt a háborúról.
És utána, kérdéseket tettem fel neki,
a németeken
és érdekelt.
Aztán újra láttuk egymást,
és akkor megszerettem.
Verseket írt,
fákon, természeten.
Gyönyörű fiúk voltak.
Jóképű volt, magas, szőke kék szemű.
Párizs a szívemben volt.
A mozitól a kabaréig elhaladva a Lido mellett,
ezek a létesítmények mind működtek mint békeidőben.
Számunkra az volt a kérdés, hogy tudjuk mit ehetsz vagy ihatsz ott.
Alkohol, nők, bulizás.
Rejtőzködve azonban
könyörtelenül elnyomott lakosok,
előkészíti a lázadást.
A megszállók ellen és ideológiájuk ellen.
A legrosszabb, amit a világ valaha látott.
FFI-nek hívjuk őket,
a francia belügyi erők.
Mindenkié politikai irányzatok,
jobb és bal.
Hányan vannak Párizsban?
Soha nem tudjuk meg igazán.
Több tucat ezret.
De nagyon kevés fegyverük van.
Köztük egy aktivista 25 éves kommunista,
Cécile Rol-tanguy.
Itt látjuk őt a babájával és a babakocsi,
amelyben elbújik egy géppuska.
Férjével, Henri Rol-Tanguy-val,
az összes FFI vezetője a párizsi régióból,
belekeveredett hogy kiutasítsa a lakót.
Fasizmus volt.
Jól tudtuk, hogy van jó emberek, kétségtelenül.
De ami igazán meglepett, ők azok, akiket lelőttek.
Apámat deportálták, nem tudtuk, hol van.
Minden elviselhetetlen volt.
Végül is nagyszerű nép vagyunk.
Forradalmat csináltunk.
Még mindig tudjuk,
hogy részt vehetünk,
a felkelésekre és mindenre.
Fel kell ébresztenünk a nemzeti érzést,
lázadás e megszállás ellen,
méltatlan egy néphez.
Hogy felkészüljünk a felkelésre,
az ellenállók keresik a lakosság képzésére,
szimbolikus cselekvések megsokszorozásával.
Ahogy itt 1942-ben az Étoile-ban,
amikor zavarják német szertartás.
De az ellenállás kevés követték a párizsiak.
Mi terroristáknak neveztük őket.
Mert ölt. Terrorista volt.
Még ha német volt is, ő jött,
késsel, hogy ne csapj zajt,
aztán műszakba...
kés hátul, a srác elesett...
Azt mondtuk: „Mi ez? Mit jelent ?"
És utána,
így volt rádiónk amit mindennek ellenére hallgattunk,
Azt mondták nekünk: „Nem, nem terroristák,
Ők az ellenállás harcosai.”
Egy bizonyos passzív oldalt foglaltunk el.
Mit tehetnénk?
Nem tudtuk, melyik oldalon jönne a szabadulás.
Egy napon jönne, biztos volt, de mikor?
Hol és kitől? Nem tudjuk.
1944. június 6.
Az esemény, ami mindent megváltoztat.
150 000 szövetséges katona föld Normandiában,
hogy megszabadítsák Európát a nácizmustól.
Itt London
Legfelsőbb Parancsnokság Főhadiszállása Szövetséges Expedíciós Erők
most tette közzé az alábbi sajtóközleményt.
Parancs alatt Eisenhower tábornok
szövetséges haditengerészeti erők ma reggel kezdődött
a szövetséges hadseregek partraszállása Franciaország északi partjain.
Emlékszem !
Megértem...
Szóval itt van, futótűz!
Futótűz.
az ágyamban voltam
és sikoltozást hallok a házban.
Valószínűleg az anyám volt aki hallotta a hírt.
Nagyon boldog voltam. Végül, Valami történni fog!
A zászlók készítésével kezdtük.
Ez az, szabadok vagyunk! Mennek Vidd ki a Krautokat az ajtón!
Ők voltak a Boches vagy a Schleus.
Mi így bántunk velük.
Szabadok leszünk. De tudtuk hogy nem lesz azonnal.
Borzasztóan lenyűgözött, onnan,
csak arra gondoltunk.
Sírtam.
Sírtam, mert azt mondtam:
"Ez az, elmennek,
Bántani fogjuk őket."
A következő napokban,
A náci propaganda kísérletei megmutatni, hogy a franciák
álljon a megszálló oldalára a szövetségesek ellen.
Nézze meg ezeket az állomáson készült képeket a németek kérésére északról.
A bombázások megtorlásaként egy kis párizsi csoport,
alkalmazottak rosszul bánnak Szövetséges katonák,
fogságba esett Normandiában.
Van ez a szertartás is meglepő,
az Invalidoknál.
3 héttel a kiszállás után,
1000 újonc a francia milíciától,
esküdj le a náci tisztelgés alatt,
antikommunisták, antiszemiták,
ők azok, akik hónapokon át üldözni az ellenállást
a zsidók pedig a németek mellett.
Még egy kép, ugyanazon a napon, a városházán,
párizsiak ezrei jönnek tisztelje meg a milicista maradványait
és munkatársa, Philippe Henriot.
Azt mondják nekünk, hogy nem hazafiak, mert elfogadjuk,
az együttműködési politika Németországgal.
Hónapokig Philippe Henriot lángra lobbantotta a közönséget,
rádióbeszédein keresztül.
Most végezték ki az Ellenállás által.
Ezek a képek júliusból zavaróak.
De félrevezetőek.
Mert a leszállás óta anélkül, hogy bármi látszana,
új erőviszonyok a fővárosban telepedett le.
A németek voltak sokkal kevésbé arrogáns.
Már nem ugyanaz volt.
Volt egy evolúció,
jó nekünk és kevésbé jó nekik.
Az volt a benyomásunk hogy a németek kivonulnak,
kicsit olyan, mint az osztriga a citrom alatt.
Hazatértek,
a parancsnokokban, a laktanyában,
kevesebbet láttuk őket.
Másrészt a párizsiak betörtek örömmel,
egy kicsit az utcáról.
Ők mentek ki az utcára, mondjuk.
Apró, de sokatmondó jel.
Míg a lövések mindig halállal büntethetők,
újságírók filmezik a németeket rejtett kamerán.
Néhány méterrel közeledik katonák,
kameráik zaja ellenére.
Mintha már a németek lennének már nem voltak félelmetesek.
Ez az ellenállás pillanata úgy dönt, hogy csapást mér.
Ő Robert Chambeiron,
Jean Moulin egykori helyettese.
Hamis személyazonosság mellett,
a Tanács egyik tagja Nemzeti Ellenállás.
Most meg vagyunk győződve arról,
hogy a németek nem legyőzhetetlenek
és nincs miért nem harcolni
és hogy ha harcolunk, nyerhetünk.
A Nemzeti Tanácsban döntöttünk az ellenállásról,
1944. július 14-re,
nagy demonstrációval.
és ki fogunk adni egy szlogent nőknek és lányoknak
Párizs utcára menni,
piros ruhákkal, kék övek,
fehér mídereket látni parádés kék, fehér, piros,
a németek orra alatt ez a nap nagy július 14-e.
Ezen a történelmi július 14-én
csak ez a néhány kép maradt meg diszkréten lőtt,
amelyeken háromszínű emblémák láthatók az orrnál és a szakállnál eladva,
francia rendőrség és németek,
amelyek már nem reagálnak.
Azon a napon 100 000 tüntető,
különösen a baloldali aktivisták,
felvonulás a párizsi régióban, amint azt ez az egyetlen fénykép is bizonyítja,
Vitry-sur-Seine-ben készült.
Jelentés a kommunista párttól említi a zászlókat,
bannerek,
a felvonulásokon kiosztott röplapokat.
Énekeljük a Marseillaise-t dacolva a megszállóval.
Mint egy ruhapróba a lázadás előtt.
Párizsban,
a lakosok kezdik elfogadni a szabadulásukért fizetendő ár.
A háború végén,
amikor megláttuk az erődöket repülj,
amelyek mindig nagyon magasak voltak, nagyon sok,
és amikor volt nap, nekünk volt méhraj benyomása
és az volt...
Az emberek kimentek, nem mentek menhelyre,
jöttek, figyelni akarták őket
és az emberek azt kiabálták: „Bomba!
Öld meg őket !"
Megtanultuk a gyűlöletet és elfogadta a háborút.
A laktanyáikba beágyazva,
német katonák kezdj el félni.
Nézd meg ezeket a fotókat látszólag ártalmatlan,
a Clignancourt-laktanyában készült.
Adminisztratív alkalmazottakat látunk ott a hadseregből,
többnyire régi,
sürgősen kapni katonai kiképzés.
A homlokzat mögött mosolyog,
hisznek még benne?
Szörnyű idő volt ezt a bizonytalanságot.
Kitaláltuk a csavart hogy el fog menni.
Tudtuk, hogy nincs esélyünk hogy legyőzze az amerikai hatalmakat
és brit.
A Hôtel de France szobámból,
Kinéztem az ablakon,
Láttam elmenni a repülőket angol és amerikai,
amelyek nagyon alacsonyan repültek, és azt mondtam magamban:
„Mit ad, ha tudnak így büntetlenül lopni?
De nekünk, nem volt más választás.
Mit tehetnénk? Dezertálni?
Egy nap egy takarítónő, aki beszélt néhány szót németül, és azt mondta nekem:
„Nem akarsz velem jönni?
Gyere velem."
Követhettem volna őt.
És valószínűleg eltitkolta volna előlem a lakásában, de...
Én, lelkiismeretem, katona kötelességem,
az dezertálás lett volna.
Összetörte volna a szívem elhagyni másokat
és csendben eltűnnek.
Féltek attól, hogy féljenek,
megijedtek.
Nem tudom.
Hadd bántsák őket,
hogy az amerikaiak,
ne viselkedj túl jól.
Attól féltek, hogy az amerikaiak viselkednek,
úgy viselkedtek, mint ők,
sosem tudhatjuk !
Csak egy dolog volt a fejünkben,
épségben kijutni ebből a mocsárból.
Megegyeztünk az ötlettel hogy visszavonuljanak.
Ez a háború volt amúgy elveszett.
Micsoda nem német katona még nem veszi észre,
az a legtöbb a Wehrmacht vezetői,
a reguláris hadsereg, ugyanazon kétségek áldozata.
És ez a Majestic Hotelben, akiknek a védelme megerősödik,
Carl-Heinrich von Stülpnagel,
az adminisztráció vezetője katonaság Franciaországban,
egy náciellenest is keres,
hogy véget vessünk a háborúnak.
1944. július 20.
a nap, ami változhatott a történelem menetét.
Kelet-Poroszországban, bombatámadás,
lerombolta Hitler főhadiszállását
és fut a zaj hogy a Führer meghalt.
von Stülpnagel tábornok az egyik összeesküvő.
Még aznap este összehív asszisztensei a Majestic Hotelben,
Schefft hadnaggyal.
A vezérkar tagjai az irodában voltak.
Azt mondták nekünk: – Uraim, a Führer meghalt.
Schefft, azonnal találkozunk Saint-Germain-en-Laye-ben.
Menj, vágd le az SS frekvenciákat és hírszerző szolgálatok.
Internálják őket Sötétedéskor.
Ez a művelet hogy sokan remélték.
Éjszaka, senki nélkül nem veszi észre,
a párizsi SS-eket letartóztatják
és a reguláris hadsereg, a Wehrmacht, vegye át a hatalmat.
Amíg a hír meg nem érkezik Németországból.
Egyedül vagy majdnem munkatársai között,
a Führer csodával határos módon életben maradt
és a támadás kudarc.
Hitler reakciója könyörtelen volt.
Stülpnagelt felakasztják egy berlini börtönben,
míg Párizsban tábornokot neveznek ki akik soha nem engedelmeskedtek a parancsoknak.
Dietrich von Choltitz.
Az ő küldetése, előkészíti Párizs védelmét.
A tábornok 1966-ban halt meg.
Fia, Timo von Choltitz,
beleegyezett, hogy találkozzunk.
Ez az apám és én.
Nem igazán tűnik kényelmesnek mindkét !
És ott látod őt a katonáival,
a rotterdami csata után.
Rotterdamban történt, 1940-ben.
mi jelenik meg először nyilvánosan a tábornok,
amikor a várost lerombolják a német légierő által.
Később megtaláljuk a Szovjetunióban,
ahol elpusztítja Szevasztopol városai,
Kyiv, Harkov és még sokan mások.
Neki volt a hírneve,
hogy brutális várospusztító legyen.
Ez volt az egyik stratégia Oroszországban használt németek.
Majdnem elpusztították mindent, ami az útjukba kerül.
Minden ház, minden csűr leégett,
legyen az kő vagy fa.
Minden elpusztult a moszkvai visszavonulás során.
Ez volt a felperzselt föld elve.
Apám beszélt Hitlerrel Párizs védelméről.
Tökéletesen tudta, hogy megadják neki a parancsot, hogy rommezővé tegyék.
22 000 katona volt ott,
akire számíthatott.
Ez Blache őrmester esete,
kommunikációs egységért felelős a 15. kerületben.
technikus voltam és azt mondták magukban:
„Ez az ember tehetséges, képes lesz rá vigyázz a robbanásokra."
Szóval elküldtek úttörők társasága,
ahol megtanítottak robbanóanyagok kezelésére,
kiváltani őket...
Visszatértem az egységemhez és eljuttatták hozzánk a robbanóanyagot.
Ugyanakkor Normandiában
a Nyugat Sztálingrádja, ahogy a németek fogják nevezni.
A leszállás óta,
Hitler seregei ellenzik Szövetségesek heves ellenállással,
szinte fanatikus,
ahogy a katona felfedezi Amerikai Werner Kleeman.
A németek voltak fanatikus és kemény
és a halál semmit sem jelentett számukra.
Az első 3 nap körülvettük egy 6 fős német csoport
és századunk parancsnoka kérte őket, hogy adják meg magukat
Azt válaszolták: "Nem!"
Tehát a lángszórónkat használtuk és megsütöttük őket.
Ők afféle fanatikusok ami előttünk volt.
augusztus 1-jén
a szövetségesek erősítést kaptak 15 000 francia emberből,
a második páncélos hadosztályból,
rendre kiszállt Normandiában.
Észak-Afrikából áthaladva Anglián,
Leclerc tábornok parancsnoka,
ezeknek a franciáknak megszállottságuk van.
Mentsd meg Párizst.
Mindannyiunkban reménykedtünk,
miután átkelt Normandián,
megérkezik Párizsba, a fővárosba Franciaország és a bosszú.
Gyorsan mennünk kellett, mindannyian tisztában voltunk vele,
mert Párizs nem akart ugrani?
Mit csinálnak a németek le akarták bontani Párizsban?
augusztus hónap elején,
két hónapnyi harc után,
Patton tábornok amerikaiai
sikerül áttörni a sorokat Németek Avranchesban.
De a szövetséges vezérkar amelytől a második DB függ,
meg akarja kerülni Párizst északon és délen,
kerülve a közvetlen konfrontációt.
A tervek szerint Generalissimo Eisenhower,
alatt Párizs felszabadul szeptember hónap,
amikor a szövetséges élcsapat elindult Németország felé már túljutott rajta.
Eisenhower tábornok és Bradley tábornok,
nem akarta felszabadítani a várost,
mert nem akartak veszekedni utcákról, házakról házakra.
Az utcai harc egy házból folyik a másiknak ez a legrosszabb.
Azt mondták nekünk, hogy ez a cél nem akarta felszabadítani Párizst,
hanem németeket ölni.
A háború megnyeréséről álmodoztunk,
bármilyen utat járjon be hogy legyőzze a németeket.
Az információtól megfosztott Párizsban
a lakosok figyelmen kívül hagyják a fenyegetéseket amelyek rájuk nehezednek.
Nem hallottuk többé Londont,
egy ideje.
Annyira zavaró volt hogy már nem hallunk semmit.
Tehát alapvetően éltünk,
a jelenben éltünk,
minden nap egy kicsit úgy éltünk nagyon kicsi gyerekek csinálják.
Bizonyítékként ez a megdöbbentő film,
a Péchoux család lőtte le,
augusztus 15-én a Marne partján.
Ők forgattak Amerikai bombázások.
Ezúttal, míg a szövetségesek még mindig több tíz kilométerre van,
a lakók fürödnek a folyókban,
mintha a csata előre eldöntött következtetés volt.
Amikor meglátom a képeket amit apám filmezett annak idején,
kétségtelenül, nem volt aggodalom,
hanem inkább egy nagy a lakosság elengedése,
akik igazán 100%-ig boldogok voltak.
Szerintem megvoltak igazán bízni,
hogy a dolgok jó irányba mennek, szinte visszafordíthatatlanul.
Még mindig a közepén voltunk háború idézőjelben,
de a szellemeknek volt keményen járni,
mondani : – Ez az, a végén vagyunk!
augusztus közepén,
a párizsiak messze vannak elképzelni azt az ellenállást,
mindjárt nagy csapást mér
és dobja el minden erejét a csatában.
Az ellenállásra lehetetlen várni már nem a szövetségesek anélkül, hogy bármit is csinálnának.
Párizsban új szakasz kezdődik, a felkelés.
Mint egy hónappal korábban, július 14-én,
szabotázsra való felhívás és megindul a sztrájk,
a dolgozók felé.
Több ezer ember hagyja abba a munkát.
De ezúttal,
harcolni.
Nincs több vonat,
nincs több áram vagy majdnem.
Nincs több rendőr az utcákon.
Ők is sztrájkolnak.
Alig néhány óra múlva,
Párizs régiójában megáll az élet.
még mindig unatkoztam mert nekem már nem volt,
kapcsolat Párizssal,
de normálisnak találtam.
Megértettem, hogy megy valami történik.
Az embereket ki kellett képezni Francia a csatában.
Nem engedhettük a francia nép,
eltekintve a saját felszabadulásától.
Fegyvervirrasztás légköre,
az épületek udvarán, a németek elégetik az archívumukat.
Kiürítik a bútorokat, gyakran ellopják, Németországba.
Elküldik azokat, akik nem lesznek harcban nem hasznos.
A Gestapo, bizonyos kollaboránsok.
Nem tudtak elvinni.
Robert mindezek előtt ezt mondta:
"Visszajövök érted."
De hova vittek?
1944. augusztus 18.
a feszültség a tetőfokára hágott.
Hatalmas német páncélos konvojok,
visszavonul Normandiából,
átkelni a fővároson nyugatról keletre.
fel voltam háborodva,
arra gondolni, hogy távozhatnak anélkül, hogy kirúgták volna.
Tényleg ez a mondat ez jött ki nekem.
Nem hagyjuk el őket hagyja így.
És így a férjem, aki tudott dolgokat,
hogy nem tudtam, megnyugtatott.
De ne idegeskedj, várj!
holnap meglátod.
Azon a napon, Henri Rol-Tanguy,
kijön egy találkozóról az ellenállás vezetői,
egy kávézóban a hetedikben kerület.
Jönnek a különböző mozdulatok megegyezni,
az ellenségeskedés kitörésekor.
Hazatért Montrouge-ba,
Az éjszaka közepén, és attól tartva, hogy elítélik,
az FFI vezetője elindul,
azonnali népfelkelés.
A férjem azt mondta nekem: "El fogsz ütni."
De hajnali 3 óra volt.
Mondtam neki: „Egy épületben így nem tudok gépelni,
ami zajt ad."
És így ácsorogtam,
amennyit csak tudtam hozni reggel 6 óráig
Aztán reggel 6-kor ütöttem.
Elment a papírral.
Az augusztus 19-i végzés, amelyben az áll,
hogy a felkelés következik.
A Rol-Tanguy szövege ki van nyomtatva és bevakolták az egész várost.
Mindenkinek a sajátja, az akkori szavai szerint.
Négy év megszállás után
megaláztatás, üldözés.
A párizsiakat hívják hogy csatlakozzon az FFI-hez
és indul a támadás.
Kar mandzsetta.
Molotov koktélok használata és régi fegyvereket.
Kijönnek az ellenállók titkosság,
zaklatni az ellenséget és megkísérelni hogy lefoglalják a fegyvereiket.
Mint ez a fiatal lány Anne-Marie Dalmaso,
aki elkapja a puskáját egy sebesült németnek.
Mielőtt eltette volna.
Csak 22 éves.
Vagy George Duxon,
ez az 1940-es veterán,
megszökött egy fogolytáborból,
aki most robbantott fel egy tankot német gránáttal.
Hősök voltak számomra.
Még 4 és fél év volt,
hogy az állatok életét éltük,
németek szállták meg.
Nem maradt semmi.
Nem volt többé büszkeség, nincs több becsület...
És akkor hirtelen ez volt az álom,
amit minden nap csináltunk hallgatom a londoni rádiót,
látjuk ezeket az embereket akik rájuk lőttek,
mindenki előtt.
A csata szíve itt van,
a rendőrkapitányságon, az Île de la Cité-ben.
2000 rendőr volt augusztus 15-e óta sztrájk
átvették az ellenőrzött épületet a vichyi hatóságok.
Mérnöki egyetemi hallgató,
aki harcolni akar, csatlakozzon hozzájuk.
Óriási rendetlenség volt a prefektúra udvarán.
Voltak teherautók, autók,
autók megsemmisültek, voltak mindent és egy őrült világot.
A németek teherautókkal haladtak el mellette és minden alkalommal lőttek.
És volt nálam egy kis revolver.
És bevallom, elkezdtem az ablaknál a fegyveremmel,
és lőttem.
Ezen az égő teherautó fedélzetén a német Blache.
Kiabáltam: „Mindenki kifelé!”
Azok között, akik leugrottak a teherautóról, öten megsérültek a földön.
Egyre még emlékszem azok közül, akik könyörögtek nekem:
– Bernard, segíts!
Lelőtték a gyomorban.
Mindig emlékezni fogok rá, mert Még mindig szomorú látvány.
Barátja, aki remegett a félelemtől,
aki sírt
és amelyen a családja fényképe volt látható.
Néhány száz méterrel arrébb,
a környék lakói figyelje meg a jelenetet.
Minden alkalommal egy meghatódtunk közülünk,
a tömeg felüvöltött örömében.
Azt mondtam: "Meg fogjuk támadni őket!"
volt nálam egy puska, egy pisztoly és két gránát
és felkiáltottam: "Előre, puska a levegőben!
Sikoltozva kelünk át a hídon és meglátjuk, mi lesz."
És ott mindazok, akik voltak a Place du Châtelet-n,
elfutottak.
Az első órákban,
kevés lakos csatlakozik az FFI-hez.
A legtöbben a harcokat figyelik,
néha úgy tesz, mintha részt venne benne,
ahogy Georges Marcel megjegyzi, Gaullis ellenállás.
A felkelés alatt a párizsi lakosság,
nagy része otthon maradt,
nem voltak bent az utcákat lövöldözés közepette.
Azért jöttek le, hogy legyen úgy tűnik, hogy részt vesz.
Nem tudom minek, azért voltak ott. Megnézték.
Amint egy német autó vagy oldalkocsi vagy valami más érkezett,
teljes sebességgel özönlöttek vissza otthon a lépcsőn.
Ott hívták őket veréb madárijesztők.
A következő nap, egy gaullis csoport fektet be,
Párizs egyik jelképe, szintén a Vichy irányítása alatt áll.
Városháza.
Nagyon motiváltak voltunk,
azt mondták nekünk, hogy muszáj vegye be a városházát
és elindultunk, hogy eljussunk a szállodába Párizs városába, és ott telepedjen le.
Egy pillanatig sem haboztunk.
Gyorsan beléptünk, ellenállás nélkül.
Az összes alkalmazott elment, mindenki elment!
Elfutottak a városházáról!
visszakaptuk a birtokot,
a párizsi városházától.
Haza mentünk.
Fegyverekre, polgárok!
Alakítsatok zászlóaljaitokat!
Sétáljunk ! Sétáljunk !
Csak egy tisztátalan vér...
Elképzelhetetlen helyzet Pár napja.
Míg a németek még mindig mindenhol Párizsban
és hogy van több tucat tank,
egy férfi De Gaulle-ból, Marcel Flouret,
nemrég ejtőernyőzve Algírból,
prefektusként lép hivatalba,
az ideiglenes kormány nevében a Francia Köztársaság.
Pár percen belül,
által vezetett új hatalom Párizs szívében megalakulnak a gaullisták,
a németek ellen, hanem elfoglalni a földet,
a kommunisták ellen háború utáni perspektívában.
Köztük politikusok,
hanem diákok is, értelmiség,
minden önkéntes és politikai tapasztalat nélkül.
Itt a prefektusi irodában,
Charles Pegul de Rovin,
aki elcserélte a fegyverét géppuska ellen.
Miközben már
hallatszik az első tankok.
Megérkezik egy német oszlop, tankokkal,
aki felment a rakpartokra.
Egy német motoros volt elöl,
egy tiszt a tank tornyában, szabadban.
És kiadják a parancsokat:
– Mindenekelőtt senki sem lő.
Tökéletes.
Van egy c***,
aki veszi a fegyverét és a "serpenyőt", a motoros a levegőben.
És abban a pillanatban,
a tiszt visszatér,
bezárja a tornyot és az ágyút a városházára irányították.
És mivel én katolikus és hívő vagyok,
Én tettem a kereszt jelét. Azt mondtam: "Vége,
a háborúnak vége, ő lesz tönkreteszi a városházát."
Elsütött egy ágyút. Elkészült.
Kapott-e parancsokat vagy sietett távozni,
mert volt az egész oszlop mögötte...
Folytatták.
A németek most fedezték fel szinte véletlenül,
hogy a városháza, a rendőrkapitányság után,
az Ellenállás kezében van.
Féltünk, hogy belépnek a városházán,
mert a tankok volna betörhetné az ajtót
és bemenni a városházára.
És ez katasztrófa lett volna.
Néhány órával később, a tankok visszatértek.
Megtámadják az épületet.
De még egyszer,
elhagyják a helyet minden látható ok nélkül.
A felkelés második napján, jogos a kérdés.
Mit akar von Choltitz tábornok?
Miért nem támad az ellenállás által meghódított épülethez,
ugyanakkor Varsó,
Lengyelország fővárosa, aki szintén felkelt,
megsemmisül a német hadsereg által.
Apám tudta, hogy muszáj megkezdik Párizs pusztítását.
a Notre Dame számára,
1,5 kg TNT kellett.
a Pantheonhoz, talán három kiló.
És a TNT, apámnak volt belőlük bőven.
Párizsban volt több mint 300 torpedó,
készletekből a német hadseregé.
Egy torpedót tartalmazott 1000 kiló TNT-ig.
Volt elég p felrobbantani,
Párizs összes műemléke csak egy időben.
De akar-e a tábornok harcolni?
Három nappal korábban, igény szerint egy svéd diplomatától,
Raoul Nordling,
több ezret elengedett politikai foglyok.
Távol áll attól, hogy elpusztítsa Párizst,
úgy tűnik, tárgyalni akar.
Nézd meg ezeket a fotókat, a Porte d'Orléans-ban,
Németek tárgyalnak az FFI-vel.
Augusztus 20-án mindenki meglepetésére
többel fegyverszünetet köt Gaullis felkelők.
Hivatalosan a sebesültek evakuálására.
Míg a felkelés most kezdődik,
hangszóró autók felszólít a harcok befejezésére.
A tett ígéretek miatt a német parancsnokság által,
hogy ne támadják meg a középületeket,
francia csapatok szállták meg,
a köztársasági kormány A francia nő megkérdezi:
hogy függesszék fel a megszálló elleni támadást
Párizs kiürítéséig.
A magyarázat később jön.
A németek mindenekelőtt azt kívánják,
tartsa szabadon a tengelyektől Párizsi forgalom,
hogy evakuálják csapataikat.
Mert néhány nappal korábban
a szövetségesek partra szálltak Provence-ban
és Hitler serege, harapófogóba fogva,
most hátrál Németországba kényszerült,
védelmi vonal újjáépítésére.
A felkelőknek a városházán,
a fegyverszünet már győzelem.
Lehetővé teszi a várakozást a szövetségesek érkezése,
miközben távolodik Párizs pusztulását.
A prefektusi irodában,
furcsa hangulat uralkodik.
Saját bevallásuk szerint
ezek a fiatal ellenállók egyet élnek létezésük legszebb pillanatairól.
Mint Roger Grenier.
Látnod kellett a prefektusi irodát,
nagyon szép lányokkal,
ki hívott,
egy barátom, aki a szoba hátsó részében volt,
a rádiójával, próbált valami jazzt elcsípni.
Volt egy bizonyos lelkesedés, lányok, emlékszem,
az irodában képezték ki magukat a napok, amikor nem volt semmi,
nagy nehezen edzett Molotov-koktélokat készíteni.
Néha voltak romantikus rivalizálás,
két srác, akik szerelmesek voltak ugyanattól a lánytól.
Ez megtörténik.
Akit szerettünk, dumáltunk velük egy kicsit,
de nem gondoltunk az apróságra,
a szálloda védelmének problémája város volt fontos számunkra.
Nyilvánvalóan teljesen felvidító.
Ráadásul úgy gondoljuk, sebezhetetlenek vagyunk.
Volt egy barát nagyon kedves, nagyon szerény.
Azt mondták neki: „Állj oda”,
a prefektus helyére ült.
Úgy éreztük magunkat,
az új hatalom, amúgy egy kicsit.
Egy új hatalom, ami nem mindenki ízlése szerint.
Mert ha jelen vannak a gaullisták Párizs központjában,
a kommunisták vették több környék ellenőrzése,
különösen a külvárosokban.
És néhányan megijednek.
Akkoriban az FFI, Egyáltalán nem szerettem őket.
Nem én voltam az egyetlen.
Kicsit megijedtünk.
Bizonyos környezetekben, kicsit megijedtünk.
36-ra emlékeztünk,
ahol az Internacionálét énekeltük az ablakaink alatt.
Kommunisták voltak aki ezt igazán hitte,
amit nem tettünk meg 36-ban, most meg akartuk csinálni.
Nagy volt a feszültség.
Nehéz hangulat...
Az ellenálláson belül is a feszültség nő.
augusztus 21-én, a felkelés harmadik napja,
a kommunisták és a gaullisták,
eddig egyesült, úgy tűnik, közel áll a szakításhoz.
A kommunistáknak a fegyverszünet a németek csapdája,
hogy legyőzze a felkelést.
Ekkor történt, hogy az FFI vezetője
Rol-Tanguy kezdeményez ami megváltoztatja a lázadás menetét.
Itt van a számítógépe, alatta található Place Denfert-Rochereau,
26 méterrel a föld alatt.
Innentől ő diktál feleségének, Cécile-nek,
egy új hívás a párizsi lakosságnak.
A siker a számok függvénye,
hogy a hatalmas toborzás azonnal el kell végezni.
Az FFI küldetése Ile-de-France régióban:
megnyílik az út Párizsba a szövetséges hadseregek számára győztesek és üdvözöljük őket ott.
regionális vezérezredes, Rol.
Mindenki a barikádokon.
A felkelés negyedik napján,
Rol-Tanguy hív a lakosok újra kapcsolatba lépni,
forradalmi múltjukkal.
Ezúttal felhívása hallatszik,
férfiak, nők és még gyerekek is.
Szinte mindenki bekapcsolódik.
600 barikádot emelnek Párizsban.
Egy kommunista ellenálló, Edgar Morin,
az egyiken van a Montmartre-ban.
A tudattalanunk része volt kollektív történelem.
Ezt olvassuk a történelemkönyveinkben.
Tudjuk, hogy van 48, 1830, minden.
Victor Hugot olvasunk, a Les Misérables-t olvastuk.
Természetesnek tűnt mindezt folytatni.
Nyilvánvaló, hogy vittek minket lelkesedéssel,
népi öröm, óriási öröm.
Kiköveztük az utcákat,
fákat pusztítottunk,
kivettük a régi matracokat, régi dolgok és régi dolgok.
Nagyon büszkék voltunk így elöl,
de féltünk.
Megkockáztattuk, hogy aszalt szilvát veszünk. Ehhez nem volt kétség.
Csinálni akartunk valamit.
Részt kellett vennünk a Felszabadításban.
Nem maradhattunk semmittevés, lógó karok.
Végül cselekedj, vegyél részt.
Az ember kötelességét teljesíti. Normális volt.
Nem baj, ha részt veszel egy mozgásra,
aki megpróbálja feltenni a németeken kívül.
Volt egy kis benyomásunk amiért elvesztegettük az időnket,
kimondás nélkül, már régóta várunk.
augusztus 22-én este
a felkelés újraindul.
Nem állítjuk meg többé.
Még von Choltitz tábornok sem,
aki később elmagyarázza miután megkapta azt a napot,
Hitler hivatalos parancsa,
a tőke csökkentésére egy romhalmazban,
még ha ez önmagának elpusztítását is jelenti a romok alatt.
A barikádoknak köszönhetően
ez a megrendelés most megvalósíthatatlan.
Mit akarsz, mit mondjak neked?
Számunkra ez akadály volt, már nem tudtunk kimenni.
Valójában körül voltunk véve.
Azt mondtam magamban: "Jön a vég."
Ez elkerülhetetlen.
Felkelés készül a városban,
hadsereg nem tudja elnyomni.
Megfulladva? Talán nem.
De vérfürdővé alakulhat.
Normandiában két nappal korábban
De Gaulle tábornok találkozott a szövetséges hadseregek vezetője, Eisenhower,
azzal, hogy elmondja neki a félelmeit,
hogy a németek provokálják vérengzés Párizsban
és hogy a kommunisták vegye át a hatalmat.
Még azzal is fenyegetőzött,
nem engedelmeskedni a szövetséges személyzetnek,
maga a második DB elindításával a főváros felé.
Az alábbi érvek közül melyik nyer?
Soha nem tudjuk meg igazán.
De augusztus 22-én Eisenhower tábornok
kiadja a parancsot a második DB-nek
és a negyedik osztály amerikai gyalogság,
hogy rohanjon Párizsba.
Megkönnyebbültem a tudattól hogy Párizs felé menetelünk.
Párizs Franciaország szimbóluma.
A franciák küldtek minket La Fayette, hogy segítsen nekünk,
amerikai forradalmunk idején.
Sokat olvastam Párizsról.
Notre Dame de Paris, a három muskétás.
Igen, erre gondoltunk.
De azt is gondoltuk, hogy megyünk szép lányokat találni.
Óriási bizalom volt bennünk Leclerc tábornokban.
Azt mondtuk magunknak: "A főnök jól fog gazdálkodni,
hogy mi legyünk akik elsőként tértek vissza."
Legyen Ön az első Párizsban?
Hát persze, tábornok!
augusztus 24-én, két nap után gyors haladás,
a második DB tizenöt kilométerre van Párizstól délre.
Közel a kapuhoz, de blokkolva német védősorompó.
Ekkor történt az a Leclerc tábornok sürgősen tart,
az avantgárd elindításának döntése a főváros felé,
anélkül, hogy megvárná a csapatok nagy részét,
a küldetéssel hogy még aznap este odaérjen.
Mert Párizsban kicsúszik a helyzet.
A következő harcok között a németek és az FFI,
ég a Nagy Palota.
Robbanások hallatszanak.
A németek többeket felrobbantottak katonai épületek.
Mint a telefonközpont ahol Bernhard Blache található.
Képzeld, felrobbantok négy emeletet,
mit jelent dolgozni.
Kábeleket kell húzni mindenhol elektromos
és rögzítse a robbanóanyagokat.
Egy kiló robbanóanyag, viszonylag kicsi
és össze kell kapcsolni őket.
von Berlitz hadnagy az autóban volt.
Odaadtam neki a detonátort.
Meghúzta a kart.
augusztus 24-e volt.
És hatalmas durranást csinált.
Ahogy leszáll az éjszaka,
most az égbolt amely Párizstól keletre lángol.
Az SS felgyújtott a Château de Vincennes.
Hallottam a szüleim felkiáltását:
„Ez a kastély Vincennesről, amely ég!"
És akik a karjukba vettek
és aki megmutatta nekem ezt a hatalmas tüzet.
És számomra lenyűgöző volt.
Amíg voltunk talán egy kilométerre,
látni ezeket a lángokat éjszaka
a többi pedig fekete,
mintha az lenne szinte még dekoráció is,
olyan szürreális volt.
Ezzel egy időben elindulnak a harangok hogy becsengessék az egész várost.
Egy erkélyen a Champs-Élysées-n,
pár lemez a saját beszélgetését.
Hallgasd a harangok hangját!
Ha megszólalnak a harangok, az azért van, mert a A szövetségesek beléptek Párizsba.
Pontosan 22:25 van.
Tapsolunk, tapsolunk a Champs-Élysées, tapsolunk!
Szóval ezek a harangok a felszabadulásról!
Vigyázz, lő!
Ezek a felszabadulás harangjai! A szövetségesek átlépték Párizs kapuit.
Pontosan 22:25 van.
Amikor mindezek a harangok sikoltozni kezdett,
harangozni, de tényleg, erősek voltak.
Úgy éreztük, hogy a papok tedd bele minden erejüket!
Rendkívüli öröm volt!
A közösség öröme volt, Igazán,
értelem nélkül,
teológiai, ideológiai a kifejezés.
Ez mindenki közössége volt. Mindenki boldog volt.
Mind együtt voltunk.
A városházán,
a második DB élcsapata,
most érkezett a térre.
A prefektusi irodában voltam.
Sikoltásokat, üvöltözést hallunk.
Aztán zaj a téren.
Az ablakhoz rohanok,
a prefektusi hivatalból és lent egy tankot látok,
egy tank, ami nem volt egy páncéloshadosztály a változásért,
aki francia volt.
Mondom: "Ez az, jönnek!"
Három tank.
Páncélozott autók.
Néhány tucat férfi.
Leclerc tábornok kérésére még mindig a déli külvárosban ragadt,
sikerült megkerülniük Német útonállók
és átsuhanni Olaszország kapuján,
a főváros szívébe.
Olyan érzelem, mint ritkán a franciák megtapasztalták.
Meg kell várni a hajnalt látni az arcukat.
Dronne kapitányé,
aki 1940-ben csatlakozott de Gaulle-hoz.
Ő vezeti a Nueve-t,
ezred kilencedik százada Csádból,
főleg menekültekből áll A spanyol háború republikánusai.
Francia tankokat látunk,
fiúkkal, akik kimennek,
akik maguk is meg vannak hatva a könnyekig.
Abban a pillanatban nem gondoljuk hogy a legtöbb spanyol...
Meghat minket ez a hihetetlen érzés,
hogy felszabadultunk,
azáltal, hogy ez a hely Párizs központja,
ő maga szabad.
Négy ilyen nehéz év,
akik hirtelen eltűnnek.
Még, a nap még csak most kezdődött.
Ugyanakkor a déli külvárosokban
a szövetségesek érkezése.
Azt mondták nekünk, hogy álljunk meg mert Leclerc tábornok,
szerette volna megkapni a megtiszteltetést hogy felszabadítsa Párizst.
Zászlóaljparancsnokunk ezt mondta nekik: „Ez az egész baromság!
Haladunk előre, nincs ellenállás előttünk!”
És így beléptünk parancsok ellenére.
Miért várni ?
Ennek volt értelme.
Ez volt a legnagyobb életem kalandja.
Életem legizgalmasabb napja,
augusztus 25-e van.
Leírhatatlan.
Úgy éreztem, felfedezem hogy a paradicsom létezik.
És ott voltam!
Megvolt a törzsem és a fejem,
ki a toronyból.
Hirtelen, anélkül, hogy sejtettem volna, minden felrobbant!
német lövészek akik nem érintették meg a fejem,
hála Istenem,
aki lőtt, és azt mondtam magamban:
"Ne zárd be a tankodat és ne zárd be magad.
Maradj kint nyitott fejjel,
mert látni akarom Párizst, Párizs ujjongva!
Káprázatos. Nincs más.
Nem veszed észre az ezreket és több ezer ember,
kiabál Éljen Leclerc, éljen de Gaulle,
Éljen Franciaország,
zászlók stb.
Képzeld el a tömeget az utcákon,
ami Franciaország győzelmét illeti,
a világbajnokság idején.
Teljesen kiborultunk.
Minden egyszerű katonát megünnepeltek mintha Eisenhower lenne.
Örömteli volt.
Sokan gondoltuk mint amit korábban átéltünk,
megérte,
amikor láttuk a franciák örömét.
És különösen a francia nők.
Lányok...
A lányok visszatértek teljesen őrült férfiak,
hosszú lebarnult lábukkal.
Gyönyörűek voltak a lányok, ragyogó, étvágygerjesztő.
Boldogság volt.
Meg kellett érintenünk őket.
Sokkal szebbek voltak mint a németek, persze!
Tehát amennyire szigorúak voltak a többiek,
Nem tudom, hogyan csinálták szerelem, de ennek nem kellett volna szórakoztatónak lennie.
De megnyugodtak!
Sisak, a juguláris elesett,
becsaptak minket sisak a fejükön.
Nem nézett ki ugyanúgy mint a németek.
Azt mondtam: "Ő egy amerikai."
Szóval, a karjaiba vetettem magam!
Milyen jó átélni a szabadságát!
Nem akarok gonosz lenni, de volt egy oldala is...
Egy kicsit könyörögve.
Cigaretta!
Van cigarettája? Van csoki?
Rágógumit küldtek nekünk, cigaretta.
Ekkor kezdtem el dohányozni!
Cigaretta, rágógumi, nylon harisnya,
nylon harisnya.
Felmásztunk a tankokra, megcsókoltuk őket, megköszöntük nekik,
jött egy másik, és újra kezdődött,
Rágógumi, harisnya, minden!
Korai ez az eufória?
Ahogy a szövetségesek elhaladnak,
Cécile Rol-Tanguy kijön a földalatti menedékből,
ahol az időt töltötte a felkelésről.
Sírva fakad.
Ezek a nők, akik rávetették magukat aki a tankokat vezette,
aki teli szájon csókolta őket.
De én,
Egy lépést sem tettem előre sem hátra,
Ott álltam, a járda szélén.
Az érzelem...
De az emlék a miénk,
hogy mindazokra gondoljon amit tudtam,
akik közül néhányat lelőttek,
más deportáltak számára.
Apám volt, nem tudtuk nem az, amivé vált.
Azt mondták, meghalt.
Nem lehetett az,
minden párizsi nagy öröme.
Ugyanezt az érzelmet érzem mint annak idején.
Kétségtelen, bennem maradt.
Ez az...
A barikádok napja óta
a németek visszavonultak körülbelül tíz épületben.
Augusztus 25-én reggel, míg a szövetségesek haladás a városközpont felé,
egy hosszú harcnap veszi kezdetét.
Hirtelen üres lett,
nem tudjuk hogyan eltűnik a tömeg.
És ott, a németekkel találjuk szemben magunkat.
Míg az amerikaiak biztosítsa a város keleti részét,
szinte harc nélkül,
a második DB, amelyet az FFI támogat,
csökkentő küldetést kap német álláspontok.
Fokozatosan mindenki felépül,
több árán több száz haláleset.
Erőszakos, nehéz és ez nagyon...
Ez rövid.
Füstöt látok magam előtt.
Hallom: "Menj előre, állj meg, menj vissza."
Ott nagyon harciasak voltak.
Nem volt ajándék!
Egyáltalán nem volt az a benyomásunk hogy készek voltak megadni magukat.
Tényleg háború volt.
Azt hittük, demotiváltak,
de mindenütt a németek ellenállnak.
Mint itt a Majestic Hotelben,
ahol volt, egy hónappal korábban von Stülpnagel tábornok,
az egyik cinkos a Hitler elleni támadásról.
1 óra harc után
a németek felgyújtottak felszerelésükhöz és megadják magukat.
De néhány perccel később, a Diadalív alatt,
egyikük nem habozik megtámadni Mirambeau parancsnokot,
a második DB egyik ábrája.
Német foglyok voltak,
kik voltak mellette, kik voltak a Diadalív alatt velünk
és abban a pillanatban, van egy német tiszt,
aki elhagyta Granadát és ki dobta ránk.
Mirambeau a földre rogyott nagyon súlyosan megsérült,
kórházba szállították.
Szóval látod volt még németek,
akkor biztosan nácik, fanatikus emberek,
a franciáknak nem kell Párizst bevenniük és nem szabad nyernie.
Mi maradunk Franciaország főnökei
és kik lesznek Franciaország urai.
német foglyok fizetni ezért a viselkedésért.
Egy lövöldözés után a tetőkről jön,
5 németet letartóztatnak Star's Plaza.
Itt vannak, kezek a levegőben,
lefegyverezte egy francia katona
és megfosztották a cipőjüktől
hogy ne meneküljenek el.
De a tömeg ingerülten, halálukat követeli.
Több operatőr, köztük François Charlet, forgatta a jelenetet.
Kijönnek a Friedland Avenue-ra,
teljesen körülvéve nőkkel és dühös férfiak,
aki azt kiáltotta: "Halálra!"
A katona nagyon fiatal,
a gépfegyverével,
minden tagjában remegett.
Ezeket a németeket úgy állította sorba.
Megvitatni.
felé fordult ezt a vad tömeget
és megduplázódott a „Halálra!”
A katona remegett.
És egyenként leszedte mindet.
Ugyanakkor a katonai iskolában
újabb csúszás.
Ezt a filmet egy párizsi forgatta, németeket mutat,
akik most kerültek fogságba a háború törvényei szerint.
De az azt megelőző percek, nem forgatták le.
Katonák, akik folyamatban voltak megadást lelőtték a franciák.
Köztük Bernhard Blache.
Amikor az első lövések törtek ki,
A földre vetettem magam.
Nem volt nálam fegyver.
És holtan játszottam.
Aztán amíg voltam még a földön,
Engem lelőttek a bal combban.
Egy civil üresjáratban akar végezni vele.
De az utolsó pillanatban, a Vöröskereszt védi.
A járdán, megsértettek minket azzal, hogy kiabáltunk:
– Mocskos kurva!
A tömegben ott volt öreg nők.
Nyál folyt le az állukon,
megpróbáltak leköpni minket fent sikertelenül.
A reggeli eufória után
ideje a bosszúnak a németek ellen
és francia kollaboránsaikkal szemben,
akik segítettek nekik kisajátítani a főváros négy évre.
Az erkélyéről Vincennes pályáján,
a Tonnelier családi filmek ellenállásharcosok a tetőkön.
Amikor hirtelen lövöldözés tör ki.
A lakásuk érintett a lövések által.
Volt egy lövés, ami volt belépett a szobába.
És aki bántotta anyámat.
Csináltunk neki érszorítót, leszedtük,
Valamit tennünk kellett.
És ott megy lefelé,
a lépcsőházból,
egy bizonyos úriember, egy bizonyos FFI azt mondta neki:
"Kaszálja le, vigye el, Ez egy együttműködés!”
Miért ? Miért ez a gyűlölet?
Mindenhol lakosok kezükbe vegyék az igazságszolgáltatást,
teljes büntetlenül és bizonyítékok nélkül.
Elsőbbségi cél,
A nők.
Akiknek volt kapcsolatokat a lakóval.
Nézd ezeket az arcokat.
Nem a nőkét.
A férfiakét.
Mivel magyarázható ez a düh?
Odile de Vasselot 1940 óta ellenálló.
Egy titkosszolgálati küldetés kellős közepén a szövetségesek érdekében,
tévedésből leállítják a rendőrség által
és bevitték a prefektúrába,
mielőtt egy nappal később kiengedték.
Jött egy srác, kiköpött a földön előttem:
„Te kibaszott ***!
Az volt a benyomásom, hogy megyünk fogj és lőj egy sarokba.
Fájdalmasan vissza kellett térnem egy cellában,
ahol már volt,
tizenhat ember ül a földön,
háttal a falnak, megtámasztva magát.
Voltak olyanok, akik nők voltak teljesen borotvált, borotvált,
amelyen volt horogkeresztet festett,
a koponya bőrén.
Van egy, borzasztó volt,
meg volt borotválva és ő körbejárta a róla készült fényképeket,
gyönyörű szőke hajjal ami a vállára esett.
A fényképek nála voltak, Nem tudom miért.
Azon a napon, Henriette Griset,
lakásában tartóztatják le egy FFI baráttól,
akinek az előlegeit visszautasította.
Volt egy falka cickány,
– A munkatárs!
Szóval elvittek Montreuil városházán.
És akkor ez az idióta,
nem sokat, de mikor kapott még a hajam is levágattam egy kicsit,
egy kicsit ott és egy kicsit ott.
Szerintem féltékenység volt.
Mert kedvelt engem.
Nyilván jobban szerettem,
egy német katona,
mint egy francia.
És azt hiszem, ezt soha nem mondták nekem megbocsátott.
Mit csináltak a környékbeliek?
Prostituáltakat hoztak nekem, aki németekkel feküdt le,
hogy elrendelem a kaszálást stb.
Ez taszított.
Azt mondtam: "Hagyd őt rám."
Amint megnyugodtam a lány, volt egy lépcső,
Mondtam neki: "Mentsd meg magad!"
Ez a mocskos jelenség felmondás,
persze megtörtént.
Minden abszolút úgy tűnt kopott, ijesztő.
arcokat láttam rohadt srácok.
Láttam, hogy megverték őket, talán megkínozták,
és ez nagyon taszított.
Merényletek voltak,
volt egy egész szörnyű rész.
De hogy mi
eltitkoltuk, vagy inkább magunknak tartottuk,
mint a jelenségek
másodlagos, mivel nem készítünk omlettet,
tojástörés nélkül.
Ezek a túlzások, amelyek megtörténnek egy ponton,
ahol egy társadalmat megfosztanak a jogtól.
Abban az időben is nagylelkű erők,
Csak aljas erők mutatkoznak meg.
Pontszámítás az egyik oldalon.
Háborús bűnök és bűnök a másik embersége ellen.
augusztus 25-ig
a nácik, különösen az SS,
elkövetni szörnyűségeiket.
Tizenegy foglyot lőttek le Romainville-ben.
Több tucat túszt kínoztak meg
és meggyilkolták a Château de Vincennes-ben.
35 ellenálló esett csapdába
és a Bois de Boulogne-ban lőtték le.
6 ellenállót végeztek ki a luxemburgi kertekben.
Itt, Oisseryben, Párizstól keletre.
Az SS egy istállóba zárta,
több tucat ellenálló megsérült
és felgyújtotta.
Mint Oradourban, két hónappal korábban.
A végéig deportáltak Zsidók és ellenállók.
Egyikük, Guy Flavien, 24 éves,
elindították a Pantin állomáson,
jegyet a családjának,
ahogy elvitték a buchenwaldi tábor felé.
Ma elhagyta Fresnes-t ismeretlen célhoz.
Köszönöm az élelmiszercsomagot.
A hét jól telt és a morál jó.
Hamarosan találkozunk. Nagyon szeretetteljes csókok.
Meglepetés azonban,
és mérete.
Egy hét felkelés után,
Párizs nincs elpusztítva.
Ő Von Choltitz tábornok.
A városok szörnyű pusztítója,
sokkal tétovázóbb és még az elvárásoknak megfelelő tapadást is.
A második DB-hez ment
és átkerül a Montparnasse állomáson.
Nem a német tiszt volt az,
nagyon merev és nagyon büszke srác,
amit megszoktunk,
képeken látni.
Kicsit duci srác volt.
Paunchy, esze nélkül megijedt.
Kicsit zaklatottnak tűnt.
Nagyon vereséget szenvedett.
Később megértjük.
A tábornok, aki félt a megtorlástól családja ellen Németországban,
Úgy tett, mintha harcolna és ellenállna,
miközben előkészíti megadását és a német helyőrségé.
Emberiségből fakad hogy megkímélte Parist?
Ma, a fia szeretne hinni neki.
Adolf Hitlerrel való találkozásából
tudta, hogy nem pusztít soha Párizs.
Szerette Párizst.
Már 1932-ben végrehajtotta,
a nászútját Párizsban anyámmal.
És neki a háború végén
nem volt miért felelősséget vállalni,
felgyújtani egy olyan várost világhírű.
Neki, teljesen elképzelhetetlen volt.
Mi értelme lett volna Párizst lerombolni?
a világ legszebb városa?
És ha egyszerűbben, ahogy közeledünk a háború végétől,
a tábornok attól tartott, hogy elmúlik hadbíróság elé állították
és a szövetségesek lelőtték?
Így véget ért egy őrült hét,
a párizsi felkelésé,
az egyetlen igazi néplázadás 1944-től.
A városházán, de Gaulle tábornok üdvözlik a felkelők,
aki egy héttel korábban újratelepítette ott a Köztársaságot.
Párizs, Párizs felháborodott!
Párizs összetört!
Párizs mártírhalált!
De Párizs felszabadult!
Magától szabadult ki!
Kiszabadította a népe!
Jól beszélt,
mert nem tervezte jegyezd meg, amikor beszélt,
a férfi beszélt,
a szívével, és ez csodálatos.
Nagyon jó volt a szerepében.
Vagyis a harcoló Franciaországé,
vagyis egyedül Franciaországból!
Az igazi Franciaországból, az örök Franciaországé!
Ami lenyűgözött, ez a lelkes tömeg volt.
aki a nevét kiáltotta,
igazán elismert volt mint egy megváltó.
Kinyitottuk az ablakot így De Gaulle,
üdvözölheti a tömeget.
Négy hónappal Pétain látogatása után,
A párizsiak éljenzik de Gaulle-t.
Másnap, augusztus 26-án
több mint egymillió van A Champs Elysees-re.
Tízszer többen ami a marsallt illeti.
Kérdés :
Ugyanaz a tömeg?
A mai becslések szerint valószínűleg nem a legtöbb történész.
Azonban hallgasd meg az elhangzottakat Edgar Morin ellenállási harcos,
aki azon a napon a felvonulásban.
Franciaország, aki Pétaino-gaullista volt,
egyre kevesebb Pétainista lett
és egyre Gaullisabb,
mivel Pétainről azt hitték legyen a pajzs
és de Gaulle a kardot.
De amikor a pajzs volt teljesen összeomlott, az álpajzs
és eljött a kard órája,
nyilvánvaló, hogy ugyanaz a tömeg aki tapsolt Pétainnek,
tapsolt de Gaulle nem kevesebbel az őszinteségé.
Kezdetben még mindig voltunk elég pétainista szerintem
a lakosság többsége.
De akkor egyáltalán nem.
Csak egy ötletünk volt, a felszabadulás, hogy mindent megváltoztathass,
mindent újra csinálni.
Egy új Franciaország.
Egy Franciaország, amely újra önmaga lesz
és végre fordulhat a jövő felé.
Milyen érzés aznap ez a 14 éves tinédzser,
Gerard Warter.
Valójában egy másik város volt.
Más város, más hangulat.
Szinte azt mondhatjuk, hogy a lakosság is megváltozott.
Korábban népesség volt teljesen hideg,
semleges, átlátszó, préselt.
Amíg ott embereket látunk amelyek kezdenek nyílni,
demonstrálni,
kedvességet mutatni.
Újra önmagunkká válunk, talán még
az inga, megy-e Egy kicsit túl sokat messze a másik oldalon,
lehetséges !
Az emberek lettek dúsabb,
mint a párizsiak általában.
Ez volt a kezdet...
Az élet kezdete.
Az volt a benyomásunk hogy hirtelen,
a felszabadulás,
jelzés volt, hogy szükséges...
Döntse el, hogy tesz valamit.
15-16 évesek voltunk.
Kezdődni készült az élet, mit fogunk csinálni később?
Párizs felszabadítása megváltoztatta volna az életüket.
Charles Pegul de Rovin,
az ember a géppuskával,
részt vesz a második DB-ben,
Alain Raphaëllel és Gérard de Chaunaccal,
ig üldözi a német hadsereget Hitler sasfészke Berchtesgadenben.
Henri Rol-Tanguy ezredes, az FFI vezetője,
beépül az első hadseregbe francia de Lattre tábornok alatt,
kormányzói kinevezése előtt a megszállt németországi Koblenzből.
Felesége, Cécile kíséretében
egy évig ott marad,
nem messze von Choltitz tábornoktól.
Angliai fogsága után
a tábornok befejezi élete Baden-Badenben,
ahol meggyőződéssel fog meghalni Párizs megmentéséért.
Bankár lett, majd színész,
Claude Rich fogja játszani a szerepet Leclerc tábornok,
a filmben Párizs ég?
Edgar Morin elköltözik a kommunista párttól,
mielőtt szociológus lett világhírű.
Az író Roger Grenier lesz az a Gallimard-kiadások pillérei.
Ami pedig a névteleneket illeti,
folytatják életük menetét.
Georges Marcellet színész lesz,
majd mérnök,
majd üzletvezető.
Mint a negyedik osztályos osztálytársai gyaloghadosztály,
az amerikai Jack Port,
rendszeresen visszatér Franciaországba,
a partraszállás emlékére és Párizs felszabadítása.
Megkapja a Becsületrendet.
A legyőzött megpróbálják újjáépíteni az életüket,
a törmeléken.
Bernhard Blache, a bombázó,
rendőrbiztos lesz.
Friedrich Schefft, egyike azoknak, akik részt vett a Hitler elleni támadásban,
divatüzletet hoz létre Göttingenben.
Hans Albrecht, Fernande szeretője,
tanár lesz.
Zaklatottabb mindennél a többiek talán...
Henriette Griset, a Lido fiatal bevezetője,
aki szerette a németeket,
randevúzni fog egy amerikaival a Felszabadításnál.
Aztán feleségül megy egy franciához az 50-es években.