Tämä on yksi upeimmista jaksoista toisesta maailmansodasta.
Elokuussa 1944 neljän vuoden miehityksen jälkeen,
Pariisilaiset kapinoivat saksalaisia ​​vastaan,
odottamatta saapumista liittoutuneiden joukot.
Ylistetty kapina kirjoittanut kenraali de Gaulle
kuuluisan puheensa aikana kaupungintalolta.
Pariisi, vapautettu!
Itse vapautettu,
kansansa vapauden tuella
ja Ranskan ääriviivat kokonainen!
Muistoihimme kaiverrettu eepos,
missä ranskalaisilla on paras rooli.
Mutta onko se niin yksinkertaista?
Pariisin ihmiset Kapinoiko hän todella?
Ja oliko tämä vapautuminen myös esimerkillinen kuin haluaisimme?
Uusilla kuvilla,
yksilöiden,
viimeisten suorien todistajien kanssa.
Haluamme kertoa sinulle monimutkaisempi tarina.
Emme tienneet, olivatko he ihmisiä kenellä todella oli,
vastusti, teki laukauksen,
tai kuka oli juuri aloittanut mansetti käsivarren ympärillä.
En tiennyt ketä ampuisin.
Saksalaiset, kommunistit...
Siellä oli paljon ihmisiä joka tarvitsi kostoa!
Virhe, jonka tein, oli saada seurustellut saksalaisen kanssa,
mutta en ole katunut!
Jos olisimme voineet leikata ne kappaletta, saksalaiset olisivat tehneet sen.
Tiesin, mikä meitä odotti,
meidät sijoitettaisiin seinän eteen ja teloitettiin.
70 vuotta myöhemmin,
katsoa taaksepäin yhtä tapahtumasta avaimet historiaamme.
Ainoa todellinen kapina Vuoden suosittu 44.
Kapina, joka oli kaukana voitettava etukäteen
ja joka jatkuu tänään kyselemään meitä.
26. huhtikuuta 1944.
Olemme neljä kuukautta ennen Pariisin vapauttamista,
kuukausi ennen maihinnousua.
Kaupungintalolla, marsalkka Pétain ilahduttaa yleisö.
Saksalaiset, jotka miehittävät aina Ranska,
valtuutti hänet lähtemään Vichystä useiksi päiviksi.
Kysymys: Ketä he kannustavat?
Nämä kymmenet tuhannet asukkaat jotka laulavat Marseillaisen,
saksalaisten kieltämä neljästä vuodesta...
Mies, joka Vichyssä tehnyt yhteistyötä miehittäjän kanssa?
Tai sotilas, joka neljäsosa vuosisadaa aikaisemmin Verdunissa,
johti heidät voittoon.
Pétainin vierailua edeltävinä päivinä,
liittolaisia, jotka valmistautuvat maihinnousu,
pommittivat infrastruktuuria Saksan kieli,
kasarmi, rautatiekiskot,
tehtaita.
1000 asukasta Pariisin alueella, kuoli pommien alla.
Uusi testi enemmän ahdistuneita ranskalaisia,
hämmentyneempi kuin koskaan
ja mikä hyödyttää vanhaa marsalkkaa.
Jacqueline Lajoie, tuolloin 18-vuotias.
Amerikkalaiset pommittivat taloa isovanhemmistaan ​​Seine-et-Marnessa.
He ottivat kaiken kylä peräkkäin,
lentävä linnoitus,
joka tuhosi koko kylän!
Yhtään taloa ei jäänyt seisomaan.
Tiedätkö, olimme loukussa.
Emme tienneet.
Mitä tapahtuu ? Miksi he tekevät tämän?
Tiesimme jälkeenpäin, että se oli Saksan armeijan tuhoamiseksi.
Ranskalaiset loukussa,
juuttuneet ristiriitaisuuksiinsa
ja yrittää selviytyä tähän uuteen testiin.
Saint-Ouenissa Péchoux'n perhe,
kuvaa liittoutuneiden pommi-iskuja.
Tässä on pieni Jean-Claude raunioiden keskellä.
Huolestuttava.
Siellä oli turvapaikka, joka oli juuri talomme vieressä,
se oli rakennuksen kellarissa.
Olimme siellä luostarissa, lukittu holveihin,
holvikellari.
Olimme täynnä 30 tai 40 henkilöä,
pelkällä kynttilällä se luoisi puhdas ja yksinkertainen pelko.
Se oli uhkaus.
Se ei antanut vaikutelmaa,
että se auttoi tulevaa vapautumista.
Tämä voi tulla yllätyksenä, mutta keväällä 44
vaara näyttää joskus tulevan enemmän liittolaisia ​​kuin saksalaisia.
Näiden amatöörielokuvien mukaan sotilaat kääntyivät,
asukkaat olisivat lähes harmittomia.
Pariisissa on noin 25 000
usein vanha tai hyvin nuori.
Muutamaa SS-yksikköä lukuun ottamatta,
suurin osa työstä hallinnossa.
Tämä pieni elokuva on kuvattu saksalaisen toimesta,
Wolfgang Lemke.
Sinä päivänä hän matkusti pääkaupunki ystävien kanssa.
Kuinka voimme kuvitella, että nämä kadut rauha voi tulla pian,
kovien taisteluiden kohtaus?
Heidän retkensä jatkuu lentokoneella saadaksesi yleiskatsauksen pääkaupungista.
Ihan kuin kaupunki kuuluisi heille.
Pariisissa, toisin kuin maakunnissa,
saksalaiset eivät käyttäydy ei asukkaissa,
mutta ikään kuin he olisivat kotona.
He vaativat satoja rakennuksista kauniilla lähiöissä.
Ja kaikkialla he tuntevat olonsa turvalliseksi.
Kuten täällä Place de l'Opérassa, missä Kommandanturi sijaitsee.
Ei suojaa, ei piikkilankaa,
ei kiukuttelua.
Yksinkertainen este Meurice-hotellin edessä,
jossa Pariisin komentaja perustettiin.
Samalla kun haluaa eroon saksalaisista,
monet pariisilaiset näyttävät sopeutuessaan miehitykseen.
Kuuntele, mitä lukiolainen sanoo neljätoista vuotias tuolloin.
Tuleva näyttelijä Claude Rich.
Samaan aikaan hänen veljensä tappelee Italiassa saksalaisia ​​vastaan.
Saksalaiset jonka näin, he olivat vartijoita.
Minulla ei ollut vihaa.
Varsinkin sen jälkeen sota, jonka opimme,
keskitysleirit ja kaikki se.
Ennen,
mikä jäi mieleeni,
se on saksalaiset oli hajua.
Ja se tuoksu, joka heillä oli, se oli itämaista tupakkaa.
Kun ohitimme edestä saksalainen auto,
tunsimme itämaisen tuoksun.
Se oli matka, he eivät olleet ranskalaisia.
Tässä yksi niistä,
Korpraali Hans Albrecht.
Alun perin Stuttgartista,
hänellä oli silloin suhde nuoren ranskalaisen tytön kanssa.
Fernand de Lamare,
rakkaani Pariisissa.
Hän työskenteli kasarmissamme.
Saksaksi kutsuimme häntä Fernandeksi.
Mutta minä, Tiesin, että se oli Fernande.
Riemukaaren lähellä, siellä oli pieni elokuvateatteri.
Kävin siellä hänen kanssaan usein.
Olimme menossa suojaan mukavaan paikka ystäville.
Eräänlainen rotunda neliössä.
Hän oli yksi niistä, jotka ajattelivat että me saksalaiset
olivat parhaat.
Yleisestä paheksunnasta huolimatta
Pariisilaiset esittelevät vihollisen kanssa.
Kiinnostuksen mukaan.
Tai rakkaudesta.
Kuten tämä Lido-ohjaaja, joka tapaa upseeri bulevardeilla.
Kävelin kahvilan ohi Nasturtiums ja hän istui siellä.
Ja yhtäkkiä, Näin hänet takanani
ja hän sanoi minulle: "Oletko kävelyllä, neiti?"
Sanoin kyllä.
Hän kertoi minulle sodasta.
Ja jälkeen, Kysyin häneltä kysymyksiä,
saksalaisten päälle
ja se kiinnosti minua.
Ja sitten näimme toisemme uudelleen,
ja sitten rakastin sitä.
Hän kirjoitti runoja,
puissa, luonnossa.
He olivat kauniita poikia.
Hän oli komea, pitkä, blondi sinisillä silmillä.
Pariisi oli sydämessäni.
Elokuvasta kabareeen Lidon ohitse,
kaikki nämä laitokset toimivat kuin rauhan aikana.
Meille kysymys oli tietää mitä siellä voisi syödä tai juoda.
Alkoholi, naiset, juhlat.
Piilossa kuitenkin
säälimättömästi tukahdutetut asukkaat,
valmistaa kapina.
Miehittäjiä vastaan ja vastoin heidän ideologiansa.
Pahin mitä maailma on koskaan nähnyt.
Kutsumme niitä FFI:ksi,
Ranskan sisävoimat.
Ne kuuluvat kaikille poliittiset suuntaukset,
oikea ja vasen.
Kuinka monta niitä on Pariisissa?
Emme todellakaan saa koskaan tietää.
Kymmeniä tuhansia.
Mutta heillä on hyvin vähän aseita.
Heidän joukossaan aktivisti 25-vuotias kommunisti,
Cécile Rol-tanguy.
Näemme hänet täällä vauvansa kanssa ja rattaat,
johon hän piiloutuu konekiväärin.
Aviomiehensä Henri Rol-Tanguyn kanssa
koko FFI:n päällikkö Pariisin alueelta,
hän osallistui karkottaakseen asukkaan.
Se oli fasismia.
Tiesimme hyvin, että siellä oli hyviä ihmisiä, epäilemättä.
Mutta mikä minuun todella iski, he ovat niitä, jotka ammuttiin.
Isäni karkotettiin, emme tienneet missä hän oli.
Kaikki oli sietämätöntä.
Olemme sentään mahtavia ihmisiä.
Teimme vallankumouksen.
Tiedämme edelleen,
että voimme osallistua,
kapinoihin ja kaikkeen muuhun.
Meidän täytyy herättää kansallistuntemus,
kapina tätä miehitystä vastaan,
kansan arvoton.
Valmistautuakseen kapinaan,
vastarintataistelijat etsivät kouluttaa väestöä,
moninkertaistamalla symboliset toimet.
Kuten täällä vuonna 1942 Étoilessa,
kun ne häiritsevät saksalainen seremonia.
Mutta vastustus on vähäistä perässä pariisilaiset.
Kutsuimme heitä terroristeiksi.
Koska hän tappoi. Hän oli terroristi.
Vaikka hän olisi saksalainen, hän oli tulossa,
veitsellä siihen älä tee melua,
sitten vuoroon...
veitsi selässä, kaveri kaatui...
Olimme kuin: "Mitä tämä on? Mitä se tarkoittaa ?"
Ja jälkeen,
joten meillä oli radio jota kuuntelimme kaikesta huolimatta,
He sanoivat meille: "Ei, he eivät ole terroristeja,
He ovat vastarintataistelijoita."
Olimme ottaneet tietyn passiivisen puolen.
Mitä voisimme tehdä?
Emme tienneet kummalla puolella vapautus tulisi.
Hän tulisi eräänä päivänä, se oli varmaa, mutta milloin?
Missä ja kenen toimesta? Me emme tiedä.
6. kesäkuuta 1944.
Tapahtuma, joka muuttaa kaiken.
150 000 liittoutuneen sotilasta maa Normandiassa,
vapauttaa Eurooppa natsismista.
Täällä Lontoo
Ylimmän johdon esikunta Liittoutuneiden retkikuntajoukot
on juuri julkaissut seuraavan lehdistötiedotteen.
Komennon alla kenraali Eisenhowerista
liittoutuneiden laivastojoukot alkoi tänä aamuna
liittoutuneiden armeijoiden maihinnousu Ranskan pohjoisrannikolla.
Minä muistan !
Ymmärrän...
Siinä se on, metsäpalo!
Maastopalo.
Olin sängyssäni
ja kuulen huutoa talossa.
Se oli luultavasti äitini jotka kuulivat uutisen.
Olin erittäin onnellinen. Lopuksi, Jotain tulee tapahtumaan!
Aloitimme tekemällä lippuja.
Siinä se, olemme vapaita! He menevät Vie Krauts ulos ovesta!
Ne olivat Boches tai Schleus.
Kohtelimme heitä niin.
Tulemme olemaan vapaita. Mutta me tiesimme että se ei olisi heti.
Se teki minuun kauhean vaikutuksen, sieltä,
mietimme vain sitä.
Itkin.
Itkin, koska sanoin:
"Siinä se, he lähtevät,
Aiomme satuttaa heitä."
Seuraavina päivinä
Natsien propagandayritykset osoittaakseen, että ranskalaiset
ottaa miehittäjän puolelle liittolaisia ​​vastaan.
Katso nämä asemalla kuvatut kuvat pohjoisesta saksalaisten pyynnöstä.
Kostona pommi-iskuista pieni ryhmä pariisilaisia,
työntekijät kohtelevat huonosti Liittoutuneiden sotilaat,
vangittiin Normandiassa.
On myös tämä seremonia yllättävä,
Invalideissa.
3 viikkoa maihinnousun jälkeen,
1000 uutta työntekijää Ranskan miliisi,
vanno valan natsien tervehdyksen alla,
antikommunistit, antisemiitit,
he ovat niitä, jotka kuukausien ajan jahtaa vastusta
ja juutalaiset saksalaisten rinnalla.
Toinen kuva samana päivänä, kaupungintalolla,
tuhansia pariisilaisia ​​tulee kunnioittaa miliisin jäänteitä
ja yhteistyökumppani Philippe Henriot.
Meille kerrotaan, että emme ole isänmaallisia, koska hyväksymme,
yhteistyöpolitiikkaa Saksan kanssa.
Kuukausia, Philippe Henriot sytytti yleisön,
radiopuheidensa kautta.
Hänet on juuri teloitettu Vastarintaliikkeen toimesta.
Nämä kuvat heinäkuulta ovat häiritseviä.
Mutta ne ovat harhaanjohtavia.
Koska laskeutumisesta lähtien ilman että se näyttää mitään,
uusi voimatasapaino asettui pääkaupunkiin.
Saksalaiset olivat paljon vähemmän ylimielinen.
Se ei ollut enää sama asia.
Tapahtui evoluutio,
hyvä meille ja vähemmän hyvä heille.
Saimme vaikutelman että saksalaiset vetäytyivät,
vähän kuin osteri sitruunan alla.
He palasivat kotiin,
komentajissa, kasarmissa,
näimme niitä vähemmän.
Toisaalta pariisilaiset hyökkäsivät mielellään,
vähän katua.
He olivat niitä, jotka menivät kaduille, sanokaamme.
Pieni, mutta puhuva merkki.
Kun laukaukset ovat aina kuolemantuomioita,
Toimittajat kuvaavat saksalaisia piilokameralla.
Hän lähestyy muutamaa metriä sotilaita,
kameroidensa melusta huolimatta.
Ihan kuin olisivat jo saksalaiset eivät olleet enää pelottavia.
Tämä on hetki, jolloin vastus päättää iskeä.
Tämä on Robert Chambeiron,
Jean Moulinin entinen sijainen.
Väärällä henkilöllisyydellä,
hän on yksi neuvoston jäsenistä Kansallinen vastarinta.
Olemme nyt vakuuttuneita,
että saksalaiset eivät ole voittamattomia
eikä ole syytä ei taistella
ja että jos taistelemme, voimme voittaa.
Päätimme kansallisneuvostossa vastarintaliikkeestä,
heinäkuun 14. päivänä 1944,
suurella mielenosoituksella.
ja aiomme antaa iskulauseen naisille ja tytöille
Pariisin lähtemään kaduille,
punaisilla mekoilla, siniset vyöt,
valkoiset liivit nähdä paraati sininen, valkoinen, punainen,
saksalaisten nenän alla päivä on suuri heinäkuun 14. päivä.
Tänä historiallisena heinäkuun 14. päivänä
vain nämä muutamat kuvat jäljellä hienovaraisesti ammuttu,
joissa on kolmivärisiä tunnuksia myydään nenästä ja parrasta,
Ranskan poliisi ja saksalaiset,
jotka eivät enää reagoi.
Sinä päivänä 100 000 mielenosoittajaa,
varsinkin vasemmistoaktivistit,
paraati Pariisin alueella, kuten tämä yksittäinen valokuva osoittaa,
otettu Vitry-sur-Seinen.
Kommunistisen puolueen raportti mainitsee liput,
bannerit,
kulkueissa jaettavat lehtiset.
Laulamme Marseillaisen miehittäjää uhmaten.
Kuin mekkoharjoitus ennen kapinaa.
Pariisissa,
asukkaat alkavat hyväksyä heidän vapauttamisestaan ​​maksettava hinta.
Sodan lopussa,
kun näimme linnoituksia lentävät tule,
jotka olivat aina erittäin korkealla, hyvin lukuisia,
ja kun oli aurinko, meillä oli mehiläisparven vaikutelman
ja se oli...
Ihmiset olivat menossa ulos, he eivät menneet turvakotiin,
he tulivat, he halusivat katsella niitä
ja ihmiset huusivat: "Pommi!
Tapa ne !"
Olimme oppineet vihaa ja hyväksyi sodan.
juurtuneena kasarmiinsa,
saksalaisia ​​sotilaita alkaa pelottaa.
Katsokaa näitä kuvia ilmeisesti vaaraton,
otettu Clignancourtin kasarmissa.
Näemme siellä hallintohenkilöstöä armeijasta,
enimmäkseen vanha,
saada kiireellisesti sotilaskoulutus.
Julkisivun takana hymyilee,
uskovatko he vielä siihen?
Se oli kauheaa aikaa tämä epävarmuus.
Arvasimme käänteen että se aikoi kestää.
Tiesimme, ettei meillä ollut mahdollisuutta kukistamaan amerikkalaiset voimat
ja britit.
Huoneestani Hôtel de Francessa,
Katsoin ulos ikkunasta,
Näin lentokoneiden menevän ohi Englanti ja amerikkalainen,
jotka lensivät hyvin matalalla ja sanoin itselleni:
"Mitä se antaa, jos he voivat varastaa näin rankaisematta?
Mutta meille, ei ollut vaihtoehtoa.
Mitä voisimme tehdä? Eroon?
Eräänä päivänä siivooja, joka puhui muutaman sanan saksaa ja sanoi minulle:
"Etkö halua tulla kanssani?
Tule mukaani."
Olisin voinut seurata häntä.
Ja luultavasti hän olisi piilottanut sen minulta asunnossaan, mutta...
Minä, omatuntoni, velvollisuuteni sotilaana,
se olisi ollut hylkäämistä.
Se olisi särkynyt sydämeni hylkäämään muut
ja katoaa hiljaa.
He pelkäsivät, että pelätäkseen,
he olivat peloissaan.
Minä en tiedä.
Anna heidän loukkaantua,
että amerikkalaiset,
älä käyttäydy kovin hyvin.
He pelkäsivät, että amerikkalaiset he käyttäytyvät,
kuten he, käyttäytyi,
emme ikinä tiedä !
Meillä oli mielessämme vain yksi asia,
nousta turvallisesti tästä suosta.
Olimme päässeet yhteisymmärrykseen ajatuksesta perääntyä.
Tämä sota oli hävisi joka tapauksessa.
Mikä ei saksalainen sotilas ei vielä tajua,
onko se suurin Wehrmachtin johtajat,
tavallinen armeija, on samojen epäilyjen saalis.
Ja se Majestic-hotellissa, joiden puolustus on vahvistunut,
Carl-Heinrich von Stülpnagel,
hallinnon päällikkö armeija Ranskassa,
natsivastainen, etsii myös
lopettamaan sodan.
20. heinäkuuta 1944
päivä, joka olisi voinut muuttua historian kulkua.
Itä-Preussissa, pommi-isku,
tuhosi Hitlerin päämajan
ja melu juoksee että Führer on kuollut.
Kenraali von Stülpnagel on yksi salaliittolaisista.
Hän kutsuu samana iltana hänen avustajansa Majestic-hotellissa,
luutnantti Schefftin kanssa.
Yleisesikunnan jäsenet olivat toimistossa.
Meille kerrottiin: "Herrat, Führer on kuollut."
Schefft, nähdään heti Saint-Germain-en-Layessa.
Mene leikkaamaan SS-taajuudet ja tiedustelupalvelut.
Heidät internoidaan Illan pimetessä.
Tämä on operaatio jota monet toivoivat.
Yön aikana, ilman ketään ei tajua sitä,
Pariisin SS on pidätetty
ja tavallinen armeija, Wehrmacht, ottaa valtaa.
Kunnes uutinen ilmestyy Saksasta.
Yksin tai melkein yhteistyökumppaneidensa keskuudessa,
Führer selvisi ihmeen kaupalla
ja hyökkäys on epäonnistunut.
Hitlerin reaktio oli säälimätön.
Stülpnagel hirtetään Berliinin vankilassa,
kun taas Pariisissa nimitetään kenraali jotka eivät koskaan totelleet käskyjä.
Dietrich von Choltitz.
Hänen tehtävänsä, valmistelee Pariisin puolustusta.
Kenraali kuoli vuonna 1966.
Hänen poikansa Timo von Choltitz,
suostui tapaamaan meidät.
Tämä on isäni ja minä.
Se ei todellakaan näytä mukavalta molemmat!
Ja siellä näet hänet sotilaidensa kanssa,
Rotterdamin taistelun jälkeen.
Se oli Rotterdamissa vuonna 1940,
mikä näkyy ensimmäistä kertaa julkisesti kenraali,
kun kaupunki tuhotaan Saksan ilmavoimien toimesta.
Löydämme sen myöhemmin Neuvostoliitosta,
missä hän tuhoaa Sevastopolin kaupungit,
Kiiv, Kharkov ja monet muut.
Hänellä oli maine,
olla julma kaupunkien tuhoaja.
Se oli yksi strategioista Saksalaiset käytettiin Venäjällä.
Ne melkein tuhoutuivat kaikkea heidän tiellään.
Jokainen talo, jokainen navetta poltettiin,
onko se kiveä tai puuta.
Kaikki tuhoutui Moskovasta vetäytyessään.
Se oli poltetun maan periaate.
Isäni puhui Hitlerin kanssa Pariisin puolustamisesta.
Hän tiesi aivan hyvin, että hänelle annettaisiin määräyksen tehdä siitä rauniopelto.
Siellä oli 22 000 sotilasta.
keneen hän saattoi luottaa.
Tämä on kersantti Blachen tapaus,
vastaa viestintäyksiköstä 15. kaupunginosassa.
Olin teknikko ja he sanoivat itselleen:
"Tämä mies on lahjakas, hän pystyy siihen huolehdi räjähdyksistä."
Joten minut lähetettiin edelläkävijöiden yritys,
missä minua opetettiin käsitellä räjähteitä,
laukaista niitä...
Palasin yksikkööni ja he toimittivat räjähteet meille.
Samaan aikaan Normandiassa
lännen Stalingrad, kuten saksalaiset sitä kutsuvat.
Laskeutumisesta lähtien,
Hitlerin armeijat vastustavat Liittoutuneiden kovaa vastustusta,
melkein fanaattinen,
kuten sotilas huomaa Amerikkalainen Werner Kleeman.
Saksalaiset olivat fanaattinen ja ankara
ja kuolema ei merkinnyt heille mitään.
Ensimmäiset 3 päivää olimme ympärillämme 6 saksalaisen ryhmä
ja yhtiömme komentaja pyysi heitä antautumaan
He vastasivat: "Ei!"
Joten käytimme liekinheittimämme ja paistoimme ne.
He ovat sellaisia ​​fanaatikkoja joka meillä oli edessämme.
1. elokuuta
liittolaiset saivat vahvistusta 15 000 ranskalaista,
toisesta panssaridivisioonasta,
poistui vuorotellen Normandiassa.
Pohjois-Afrikasta kulkee Englannin läpi,
komentaja kenraali Leclerc,
näillä ranskalaisilla on pakkomielle.
Pelasta Pariisi.
Meillä kaikilla oli toivo, että voisimme,
Normandian ylityksen jälkeen
saapuvat pääkaupunkiin Pariisiin Ranskasta ja kostosta.
Meidän piti mennä nopeasti, me kaikki tiesimme sen,
koska on Pariisi ei aikonut hypätä?
Mitä tekevät saksalaiset aiotko purkaa Pariisissa?
Elokuun alussa,
kahden kuukauden taistelun jälkeen
Kenraali Pattonin amerikkalaiset
onnistuvat rikkomaan linjat Saksalaiset Avranchesissa.
Mutta liittoutuneiden kenraali josta toinen DB riippuu,
haluaa ohittaa Pariisin pohjoisessa ja etelässä,
välttää suoraa vastakkainasettelua.
Suunnitelmien mukaan Generalissimo Eisenhower,
Pariisi vapautetaan aikana syyskuuta,
kun liittoutuneiden etujoukko on menossa kohti Saksaa on ohittanut sen.
Kenraali Eisenhower ja kenraali Bradley,
ei halunnut vapauttaa kaupunkia,
koska he eivät halunneet tappelua kaduilta, taloista taloihin.
Katutappiminen tappelee talosta toiselle se on pahin.
Meille kerrottiin, että tavoite ei vapauttanut Pariisia,
vaan tappamaan saksalaisia.
Unelmoimme sodan voittamisesta,
oli tie mikä tahansa voittamaan saksalaisia.
Pariisissa, vailla tietoa,
asukkaat eivät välitä uhkauksista jotka painavat niitä.
Emme voineet enää kuulla Lontoota,
vähään aikaan.
Se oli niin hämmentävää ettemme kuulleet enää mitään.
Eli pohjimmiltaan me elimme,
elimme nykyisyydessä,
elimme joka päivä vähän kuin hyvin pienet lapset tekevät.
Todisteena tämä hämmästyttävä elokuva,
ampui Péchoux'n perhe,
15. elokuuta Marnen rannalla.
He olivat niitä, jotka kuvasivat Amerikan pommi-iskut.
Tällä kertaa kun liittolaiset ovat vielä kymmenien kilometrien päässä,
asukkaat kylpevät joissa,
kuin taistelusta oli ennalta arvattu.
Kun näen kuvat jonka isäni kuvasi tuolloin,
epäilemättä, ei ollut huolta,
vaan pikemminkin iso populaatioiden vapauttaminen,
jotka olivat todella 100% onnellisia.
Luulen, että heillä oli todella luottaa,
että asiat menivät oikeaan suuntaan, lähes peruuttamattomasti.
Olimme vielä puolivälissä sota lainausmerkeissä,
mutta hengillä oli kävele kovaa,
sanoa : "Siinä se, olemme lopussa!"
Elokuun puolivälissä,
pariisilaiset ovat kaukana kuvitella sitä vastustusta,
on iskemässä ison iskun
ja heittää kaikki voimansa taistelussa.
Vastarinnan vuoksi mahdotonta odottaa eivät enää liittolaisia ​​tekemättä mitään.
Pariisissa alkaa uusi vaihe, kapina.
Kuten kuukausi sitten, heinäkuun 14. päivänä
kutsu sabotaasiin ja lakko käynnistetään,
työntekijöitä kohtaan.
Tuhansia ihmisiä lopeta työ.
Mutta tällä kertaa,
taistella.
Ei enää junia,
ei enää sähköä tai melkein.
Ei enää poliiseja kaduilla.
He ovat myös lakossa.
Vain muutamassa tunnissa,
elämä pysähtyy Pariisin alueella.
Minulla oli silti tylsää koska minulla ei enää ollut,
yhteys Pariisiin,
mutta mielestäni se oli normaalia.
Ymmärsin, että hän oli menossa jotain tapahtuu.
Ihmisiä piti kouluttaa Ranskalaiset taistelussa.
Emme voineet antaa ranskalaiset,
omaa vapautumistaan ​​lukuun ottamatta.
Asevartijan ilmapiiri,
rakennusten pihoilla, saksalaiset polttavat arkistot.
He evakuoivat huonekalut, usein varastettu Saksaan.
He lähettävät pois ne, jotka eivät ole ei hyödyllinen taistelussa.
Gestapo, tietyt yhteistyökumppanit.
He eivät voineet viedä minua.
Robert oli sanonut ennen kaikkea tätä:
"Tulen takaisin luoksesi."
Mutta minne he veivät minut?
18. elokuuta 1944
jännitys on huipussaan.
Valtavat saksalaiset panssaroidut saattueet,
vetäytymässä Normandiasta,
ylittää pääkaupunki lännestä itään.
Olin raivoissani,
ajatella, että he voisivat lähteä potkimatta ulos.
Se on todella tämä lause joka tuli minulle.
Emme aio jättää heitä jättää niin.
Ja niin mieheni, joka tiesi asiat,
jota en tiennyt, hän rauhoitti minua.
Mutta älä järkytä, odota,
näet huomenna.
Sinä päivänä, Henri Rol-Tanguy,
tulee ulos tapaamisesta vastarintaliikkeen johtajat,
kahvilassa seitsemännessä kaupunginosa.
Erilaiset liikkeet tulevat sopia,
vihollisuuksien alkaessa.
Palasi kotiin Montrougeen,
Keskellä yötä, ja peläten joutuvansa tuomituksi,
FFI:n johtaja aloittaa,
välitön kansan kapina.
Mieheni sanoi minulle: "Sinä tulet lyömään."
Mutta kello oli 3 yöllä.
Sanoin hänelle: "Yhdessä rakennuksessa näin, en osaa kirjoittaa,
joka pitää melua."
Ja niin minä roihuin,
niin paljon kuin pystyin tuomaan sitä klo 6 asti
Sitten klo 6:lla löin.
Hän lähti paperin kanssa.
19. elokuuta annettu määräys, jossa sanotaan,
että kapina seuraa.
Rol-Tanguyn teksti on painettu ja rapattu ympäri kaupunkia.
Jokaiselle omansa, ajan sanojen mukaan.
Neljän vuoden miehityksen jälkeen
nöyryytystä, vainoa.
Pariisilaisia ​​kutsutaan liittyä FFI:hen
ja lähteä hyökkäykseen.
Käsivarsi mansetti.
Molotov-cocktailien käyttö ja vanhoja aseita.
Vastarintataistelijat tulevat ulos salaisuus,
kiusata vihollista ja yrittää tarttumaan heidän aseisiinsa.
Kuten tämä nuori tyttö Anne-Marie Dalmaso,
joka nappaa kiväärinsä haavoittuneelle saksalaiselle.
Ennen kuin laitat hänet pois.
Ikää vasta 22 vuotta.
Tai George Duxon,
tämä vuoden 1940 veteraani,
pakeni vankileiriltä,
joka juuri räjäytti tankin Saksalainen kranaatilla.
He olivat minulle sankareita.
Siitä oli vielä 4 ja puoli vuotta,
että elimme eläinten elämää,
saksalaisten miehittämä.
Ei ollut mitään jäljellä.
Ei ollut enää ylpeyttä, ei enää kunniaa...
Ja sitten yhtäkkiä se oli unelma,
joita teimme joka päivä kuuntelen Lontoon radiota,
näemme nämä ihmiset jotka ampuivat heitä,
kaikkien edessä.
Taistelun sydän on täällä,
poliisin päämajassa, Île de la Citéssä.
2000 poliisia, jotka olivat lakko 15. elokuuta alkaen
ovat ottaneet haltuunsa valvotun rakennuksen Vichyn viranomaisten toimesta.
Insinöörikoulun opiskelija,
joka haluaa taistella, liittyy heihin.
Siellä oli valtava sotku prefektuurin pihalla.
Siellä oli kuorma-autoja, autoja,
tuhoutuneita autoja oli kaikki ja hullu maailma.
Saksalaiset kulkivat rekoilla ohi ja he ampuivat joka kerta.
Ja minulla oli pieni revolveri.
Ja myönnän, aloitin ikkunassa aseen kanssa,
ja ammuin.
Tässä palavassa kuorma-autossa on saksalainen Blache.
Huusin: "Kaikki ulos!"
Kuorma-autosta hypänneiden joukossa viisi loukkaantui maassa.
Muistan vieläkin yhden heistä, jotka pyysivät minua:
"Bernard, auta minua!"
Hänet oli ammuttu vatsassa.
Muistan sen aina, koska Se on edelleen surullinen spektaakkeli.
Hänen ystävänsä, joka vapisi pelosta,
joka itki
ja jossa oli kuva hänen perheestään.
Muutaman sadan metrin päässä,
naapuruston asukkaat tarkkailla kohtausta.
Joka kerta yksi meistä oli kosketettu,
yleisö karjui ilosta.
Sanoin: "Aiomme hyökätä heidän kimppuunsa!"
Minulla oli kivääri, pistooli ja kaksi kranaattia
ja minä huusin: "Eteenpäin, kivääri ilmassa!
Ylitämme sillan huutaen ja katsotaan mitä tapahtuu."
Ja siellä kaikki, jotka olivat Place du Châtelet'lla,
he juoksivat karkuun.
Ensimmäisten tuntien aikana
harvat asukkaat liittyvät FFI:hen.
Useimmat tarkkailevat taisteluita,
joskus teeskentelee osallistuvansa,
kuten Georges Marcel huomauttaa, Gaulistinen vastustus.
Kapinan aikana, Pariisin väestö,
suuri osa oli jäänyt kotiin,
he eivät olleet mukana kaduilla tulituksen keskellä.
He tulivat alas saamaan näyttää osallistuvan.
En tiedä mitä, he olivat siellä. He katsoivat.
Heti kun saksalainen auto tai sivuvaunu tai jotain muuta saapui,
ne virtasivat takaisin täydellä nopeudella kotona portaissa.
Siellä heidät kutsuttiin varpunen variksenpelättimiä.
Seuraava päivä, Gaullist-ryhmä sijoittaa,
yksi Pariisin symboleista, myös Vichyn hallinnassa.
Kaupungintalo.
Olimme erittäin motivoituneita,
meille kerrottiin, että meidän on pakko vie kaupungintalo
ja lähdimme hakemaan hotellia Pariisin kaupunkiin ja asettua sinne.
Emme epäröineet hetkeäkään.
Menimme sisään nopeasti, ilman vastustusta.
Kaikki työntekijät lähtivät, kaikki olivat poissa!
He juoksivat karkuun kaupungintalosta!
Saimme takaisin hallintaansa,
Pariisin kaupungintalosta.
Olimme menossa kotiin.
Aseisiin, kansalaiset!
Muodosta pataljoonasi!
Kävellään! Kävellään!
Vain epäpuhdasta verta...
Ihan käsittämätön tilanne Muutama päivä sitten.
Vaikka saksalaiset ovat edelleen kaikkialla Pariisissa
ja että heillä on useita kymmeniä tankkeja,
mies De Gaullesta, Marcel Flouret,
äskettäin laskuvarjolla Algerista,
ryhtyy prefektiksi,
väliaikaisen hallituksen puolesta Ranskan tasavallasta.
Muutaman minuutin kuluttua,
uusi voima, jota johtaa Gaullisteja muodostuu Pariisin sydämessä,
saksalaisia ​​vastaan, mutta myös valloittaa maan,
kommunisteja vastaan sodanjälkeisestä näkökulmasta.
Heidän joukossaan poliitikkoja,
mutta myös opiskelijat, intellektuellit,
kaikki vapaaehtoiset ja ilman poliittista kokemusta.
Täällä prefektin toimistossa,
Charles Pegul de Rovin,
joka vaihtoi aseensa konekivääriä vastaan.
Vaikka jo,
ensimmäiset tankit kuuluvat.
Saksalainen kolonni saapuu tankkeja,
joka oli menossa laitureille.
Edessä oli saksalainen pyöräilijä,
upseeri tankin tornissa, ulkona.
Ja käskyt annetaan:
"Ennen kaikkea, kukaan ei ammu."
Täydellinen.
Siellä on c***,
joka ottaa aseensa ja "pannun", pyöräilijä ilmassa.
Ja sillä hetkellä,
upseeri palaa,
sulkee tornin ja tykin suunnattu kaupungintalolle.
Ja koska olen katolinen ja uskovainen,
Tein ristinmerkin. Sanoin: "Se on ohi,
sota on ohi, hän tulee pilaa kaupungintalon."
Hän ampui tykillä. Se oli valmis.
Onko hän saanut tilauksia vai oliko hänellä kiire lähteä,
koska siellä oli koko kolonni takana...
He jatkoivat.
Saksalaiset ovat juuri löytäneet melkein sattumalta,
että kaupungintalo, poliisilaitoksen jälkeen,
on vastarintaliikkeen käsissä.
Pelkäsimme heidän tulevan sisään kaupungintalossa,
koska tankeissa olisi voisi rikkoa oven
ja astu kaupungintaloon.
Ja se olisi ollut katastrofi.
Muutama tunti myöhemmin, tankit ovat palanneet.
He hyökkäävät rakennukseen.
Mutta jälleen kerran,
he jättävät paikan ilman näkyvää syytä.
Toisena kapinan päivänä, kysymys on oikea.
Mitä kenraali von Choltitz haluaa?
Miksei hän hyökkää rakennukseen, jonka vastarinta valloitti,
samalla kun Varsova,
Puolan pääkaupunki, joka myös nousi,
tuhotaan Saksan armeijan toimesta.
Isäni tiesi, että hänen oli pakko alkaa Pariisin tuhoaminen.
Notre Damen puolesta,
Tarvittiin 1,5 kg TNT:tä.
Pantheonille, ehkä kolme kiloa.
Ja TNT, isälläni oli niitä runsaasti.
Hänellä oli Pariisissa yli 300 torpedoa,
osakkeista Saksan armeijasta.
Sisällä oli torpedo jopa 1000 kiloa TNT:tä.
Siellä oli tarpeeksi p räjähtää,
kaikki Pariisin monumentit vain yhdellä kertaa.
Mutta haluaako kenraali taistella?
Kolme päivää aikaisemmin, pyynnöstä ruotsalaiselta diplomaatilta,
Raoul Nordling,
hän vapautti useita tuhansia poliittisia vankeja.
Kaukana Pariisin tuhoamisesta,
hän näyttää haluavan neuvotella.
Katsokaa näitä kuvia, Porte d'Orléansissa,
Saksalaiset neuvottelevat FFI:n kanssa.
20. elokuuta kaikkien yllätykseksi
hän allekirjoittaa aselevon useiden kanssa Gaullist kapinalliset.
Virallisesti evakuoida haavoittuneet.
Kun kapina juuri alkamassa,
kaiutinautot vaatia taistelun lopettamista.
Annettujen lupausten takia Saksan komennon toimesta,
olla hyökkäämättä julkisiin rakennuksiin,
Ranskan joukkojen miehittämä,
tasavallan hallitus Ranskalainen nainen kysyy sinulta,
keskeyttääkseen hyökkäyksen miehittäjää vastaan
Pariisin evakuointiin asti.
Selitys tulee myöhemmin.
Saksalaiset haluavat ennen kaikkea
pidä vapaana kirveistä liikenne Pariisissa,
evakuoimaan joukkonsa.
Koska muutama päivä aikaisemmin
Liittoutuneet laskeutuivat Provenceen
ja Hitlerin armeija pihdeissä,
nyt perääntyy pakotettu Saksaan,
muodostamaan uudelleen puolustuslinjan.
Kaupungintalon kapinallisille,
aselepo on jo voitto.
Sen avulla voit odottaa liittolaisten saapuminen,
poistuessaan Pariisin tuhoaminen.
Prefektin toimistossa,
vallitsee outo tunnelma.
Heidän omien tunnustensa mukaan
nämä nuoret vastarintataistelijat elävät yhtä olemassaolonsa kauneimmista hetkistä.
Kuten Roger Grenier.
Sinun piti nähdä prefektin toimisto,
erittäin kauniiden tyttöjen kanssa,
kuka soitti,
ystävä, joka oli huoneen takaosassa,
radiollaan, yritti saada jazzia.
Oli tiettyä innostusta, tytöt, muistan
harjoittelivat toimistossa päivät, jolloin ei ollut mitään,
koulutettu suurella vaivalla tehdä Molotov-cocktaileja.
Joskus oli romanttinen kilpailu,
kaksi miestä, jotka olivat rakastuneita samalta tytöltä.
Sitä tapahtuu.
josta pidimme, me vitsailimme heidän kanssaan vähän,
mutta emme ajatelleet pientä asiaa,
hotellin puolustamisen ongelma kaupunki oli meille tärkeä.
Se on selvästi täysin virkistävää.
Lisäksi uskomme olevamme haavoittumattomia.
Siellä oli ystävä erittäin ystävällinen, erittäin vaatimaton.
Hänelle sanottiin: "Seiso siellä",
hän istui prefektin paikalla.
Tunsimme kuin olisimme,
uusi voima, vähän joka tapauksessa.
Uusi voima, jota ei ole jokaisen makuun.
Koska jos gaullistit ovat läsnä Pariisin keskustassa,
kommunistit ottivat useiden kaupunginosien hallinta,
varsinkin lähiöissä.
Ja jotkut pelkäävät.
Tuolloin FFI En pitänyt niistä ollenkaan.
En ollut ainoa.
Olimme hieman peloissamme.
Tietyissä ympäristöissä, olimme hieman peloissamme.
Muistamme 36,
jossa lauloimme Internationalen ikkunojemme alla.
He olivat kommunisteja kuka uskoi sen todella,
mitä emme tehneet vuonna 36, aioimme tehdä sen nyt.
Jännitystä oli paljon.
Raskas tunnelma...
Myös vastustuksen sisällä jännitys kasvaa.
21. elokuuta kapinan kolmas päivä,
kommunistit ja gaullistit,
tähän asti yhtenäinen, näyttävät olevan lähellä eroa.
Kommunisteille aselepo on saksalaisten ansa,
voittamaan kapinan.
Silloin FFI:n johtaja
Rol-Tanguy tekee aloitteen joka muuttaa kapinan kulkua.
Tässä on hänen PC, joka sijaitsee alla Place Denfert-Rochereau,
26 metriä maan alla.
Täältä hän sanelee vaimolleen Cécilelle,
uusi puhelu Pariisin väestölle.
Menestys on numeroiden funktio,
tuo massiivinen rekrytointi on ryhdyttävä välittömästi.
FFI:n tehtävä Ile-de-Francen alue on:
avaa tie Pariisiin liittoutuneiden armeijoiden käyttöön voittaja ja tervetuloa sinne.
Aluepäällikkö eversti Rol.
Kaikki barrikadeilla.
Neljäntenä kapinan päivänä,
Rol-Tanguy soittaa asukkaat yhdistämään uudelleen,
vallankumouksellisen menneisyytensä kanssa.
Tällä kertaa hänen kutsunsa kuullaan,
miehiä, naisia ​​ja jopa lapsia.
Melkein kaikki ovat mukana.
Pariisiin pystytetään 600 barrikadia.
Kommunistinen vastarintataistelija Edgar Morin,
on yhdellä niistä Montmartressa.
Se oli osa tajuttomuuttamme kollektiivinen historia.
Luimme sen historiankirjoistamme.
Tiedämme, että niitä on 48, 1830, kaikki tämä.
Luimme Victor Hugoa, luemme Les Misérables -kirjoja.
Se vaikutti luonnolliselta jatkamaan tätä kaikkea.
On selvää, että meidät kannettiin innostuksesta,
suosittu ilo, valtava ilo.
Päällystimme kadut,
tuhosimme puita,
otimme pois vanhat patjat, vanhoja asioita ja vanhoja asioita.
Olimme niin ylpeitä edessä,
mutta me pelkäsimme.
Riskimme ottaa luumun. Siitä ei ollut epäilystäkään.
Halusimme tehdä jotain.
Meidän piti osallistua vapautumiseen.
Emme voineet jäädä tekemättä mitään, kädet roikkuvat.
Lopuksi toimi, osallistu.
Se suorittaa velvollisuutensa. Se oli normaalia.
Ei hätää osallistua liikkeeseen,
kuka yrittää laittaa saksalaisten ulkopuolella.
Saimme vähän vaikutelman aikaamme tuhlaamisesta,
sanomatta sitä, olemme odottaneet kauan.
Illalla 22. elokuuta
kapina käynnistetään uudelleen.
Emme estä häntä enää.
Ei edes kenraali von Choltitz,
kuka selittää myöhemmin saatuaan sen päivän,
Hitlerin muodollinen määräys,
pienentää pääomaa rauniokasossa,
vaikka se tarkoittaisi itsensä tuhoamista raunioiden alla.
Barrikadejen ansiosta
tämä tilaus on nyt mahdoton toteuttaa.
Mitä haluat minun kertovan sinulle?
Meille se oli este, emme voineet enää mennä ulos.
Itse asiassa meidät ympäröitiin.
Sanoin itselleni: "Loppu on tulossa."
Se on väistämätöntä.
Kaupungissa syntyi kapina,
armeija ei voi tukahduttaa.
tukehtui? Ehkä ei.
Mutta se voi muuttua verilöylyksi.
Normandiassa kaksi päivää aikaisemmin
Kenraali de Gaulle tapasi liittoutuneiden armeijoiden johtaja Eisenhower,
kertomalla hänelle hänen peloistaan,
joita saksalaiset provosoivat verilöyly Pariisissa
ja että kommunistit ottaa valtaa.
Hän jopa uhkasi,
olla tottelematta liittoutuneiden esikuntaa,
käynnistämällä itse toisen DB:n kohti pääkaupunkia.
Mikä näistä väitteistä voittaa?
Emme todellakaan saa koskaan tietää.
Mutta 22. elokuuta kenraali Eisenhower,
antaa käskyn toiselle DB:lle
ja neljäs divisioona Amerikkalainen jalkaväki,
kiirehtiä kohti Pariisia.
Minua helpotti tietää että marssimme Pariisiin.
Pariisi on Ranskan symboli.
Ranskalaiset lähettivät meidät La Fayette auttamaan meitä,
Amerikan vallankumouksemme aikana.
Olin lukenut paljon Pariisista.
Notre Dame de Paris, Kolme muskettisoturia.
Kyllä, se meillä oli mielessä.
Mutta ajattelimme myös, että lähdemme löytää kauniita tyttöjä.
Meillä oli valtava luottamus Kenraali Leclercissä.
Sanoimme itsellemme: "Pomo pärjää hyvin,
niin että se on me jotka palasivat ensimmäisenä."
Ole ensimmäinen Pariisissa?
Tietenkin, kenraali!
24. elokuuta kahden päivän kuluttua nopea kehitys,
toinen DB on viidentoista kilometrin päässä Pariisin eteläpuolella.
Lähellä maalia, mutta tukossa saksalainen puolustava muuri.
Silloin kenraali Leclerc vie kiireellisesti,
päätös avantgarden käynnistämisestä kohti pääkaupunkia,
odottamatta suurinta osaa joukkoista,
tehtävän kanssa päästäkseen sinne samana iltana.
Koska Pariisissa tilanne riistäytyy käsistä.
Seuraavat taistelut välillä saksalaiset ja FFI,
Suuri palatsi on tulessa.
Räjähdykset soivat.
Saksalaiset räjäyttivät useita armeijan rakennuksia.
Kuten puhelinkeskus missä Bernhard Blache sijaitsee.
Kuvittele, että räjäytät neljä kerrosta,
mitä työnteko tarkoittaa.
Sinun täytyy vetää kaapelit sähköä kaikkialla
ja kiinnitä räjähteet.
Kilo räjähteitä, suhteellisen pieni
ja ne on liitettävä toisiinsa.
Luutnantti von Berlitz oli autossa.
Annoin hänelle detonaattorin.
Hän veti vipua.
Oli elokuun 24.
Ja se teki valtavan pamauksen.
Kun yö laskee,
nyt on taivas joka leijuu Pariisin itäpuolella.
SS sytytti tuleen Château de Vincennes.
Kuulin vanhempieni huutavan:
"Se on linna Vincennesistä, joka palaa!"
Ja kuka otti minut syliinsä
ja kuka näytti minulle tämä jättimäinen tuli.
Ja minusta se oli vaikuttava.
Kun olimme ehkä kilometrin päässä,
nähdä näiden liekkien nousevan yöllä
ja loput ovat mustia,
ikään kuin se olisi melkein jopa sisustus,
se oli niin surrealistista.
Samalla kellot soivat soittaa ympäri kaupunkia.
Parvekkeella Champs-Élysées'llä,
pari levyä omaa keskusteluaan.
Kuuntele kellojen ääntä!
Jos kellot soivat, se johtuu siitä Liittoutuneet saapuivat Pariisiin.
Kello on tasan 22.25.
Taputamme, taputamme Champs-Élysées, me aplodimme!
Nämä ovat siis kelloja vapautumisesta!
Ole varovainen, se ampuu!
Nämä ovat vapautumisen kelloja! Liittoutuneet ovat ylittäneet Pariisin portit.
Kello on tasan 22.25.
Kun kaikki nämä kellot alkoi huutaa,
soittaa, mutta todella, he olivat vahvoja.
Meistä tuntui, että papeilla oli pane kaikki voimansa siihen!
Se oli poikkeuksellinen ilo!
Se oli ehtoollisen iloa, Todella,
ilman merkitystä,
teologinen, termin ideologinen.
Se oli kaikkien välinen yhteys. Kaikki olivat iloisia.
Olimme kaikki yhdessä.
Kaupungintalolla,
toisen DB:n etujoukko,
on juuri saapunut aukiolle.
Olin prefektin toimistossa.
Kuulemme huutoja, huutoja.
Sitten torilla melua.
kiiruhdan ikkunaan,
prefektin toimistolta ja näen alla tankin,
tankki, jota ei ollut panssaridivisioona vaihteeksi,
joka oli ranskalainen.
Sanon: "Siinä se on, he tulevat!"
Kolme tankkia.
Panssaroidut autot.
Muutama tusina miestä.
Kenraali Leclercin pyynnöstä edelleen jumissa eteläisissä esikaupungeissa,
he onnistuivat ohittamaan Saksalaiset tiesulut
ja livahtaa Italian portin läpi,
pääkaupungin sydämeen.
Sellainen tunne kuin harvoin ranskalaiset ovat kokeneet sen.
Sinun täytyy odottaa aamunkoittoa nähdä heidän kasvonsa.
Kapteeni Dronnen,
joka liittyi de Gaulleen vuonna 1940.
Hän johtaa Nuevea,
rykmentin yhdeksäs komppania Tšadista,
koostuu enimmäkseen pakolaisista Espanjan sodan republikaanit.
Näemme ranskalaisia ​​tankkeja,
kun kaverit lähtevät ulos,
jotka itse ovat liikuttuneita kyyneliin.
Sillä hetkellä emme ajattele että suurin osa on espanjalaisia...
Olemme liikuttuneet tästä uskomattomasta tunteesta,
että olemme vapautettuja,
sillä tosiasialla, että tämä paikka Pariisin keskusta,
hän itse on vapaa.
Neljä raskasta vuotta näin,
jotka yhtäkkiä katoavat.
Vielä, päivä on vasta alkanut.
Samaan aikaan eteläisillä esikaupunkialueilla
liittoutuneiden saapuminen.
Meitä käskettiin lopettaa koska kenraali Leclerc,
halusi saada kunnian Pariisin vapauttamiseksi.
Pataljoonamme komentaja sanoi heille: "Tämä kaikki on paskaa!
Menemme eteenpäin, meillä ei ole vastarinta edessämme!"
Ja niin me astuimme sisään käskyistä huolimatta.
Miksi odottaa ?
Siinä oli järkeä.
Se oli suurin elämäni seikkailu.
Elämäni jännittävin päivä,
On elokuun 25.
sanoinkuvaamaton.
Minusta tuntui, että olin löytämässä että paratiisi on olemassa.
Ja minä olin siellä!
Minulla oli vartalo ja pää,
ulos tornista.
Yhtäkkiä, minun epäilemättä sitä, kaikki räjähti!
Saksalaiset ampujat jotka eivät ole koskettaneet päähäni,
kiitos Jumalani,
joka ampui ja sanoin itselleni:
"Älä sulje säiliötäsi äläkä lukitse itseäsi siihen.
Pysy ulkona pää auki,
koska haluan nähdä Pariisin, Paris riemuitsee!
Harhaluuloinen. Ei ole muita.
Et ymmärrä tuhansia ja tuhansia ihmisiä,
huutaa Eläköön Leclerc, eläköön de Gaulle,
Eläköön Ranska,
liput jne.
Kuvittele väkijoukkoja kaduilla,
Mitä tulee Ranskan voittoon,
MM-kisojen aikaan.
Olimme täysin tyrmistyneet.
Jokaista yksinkertaista sotilasta juhlittiin kuin hän olisi Eisenhower.
Se oli riemukasta.
Monet meistä ovat miettineet kuin mitä olimme käyneet läpi ennen,
oli sen arvoista,
kun näimme ranskalaisten ilon.
Ja erityisesti ranskalaiset naiset.
Tytöt...
Tytöt palasivat täysin hulluja miehiä,
pitkillä ruskettuneilla jaloillaan.
Tytöt olivat kauniita, säteilevä, ruokahaluinen.
Se oli onnea.
Meidän piti koskettaa niitä.
Ne olivat paljon kauniimpia kuin saksalaiset, tietysti!
Joten niin paljon kuin muut olivat tiukkoja,
En tiedä kuinka he tekivät sen rakkautta, mutta sen ei pitänyt olla hauskaa.
Mutta he olivat rentoa!
Kypärä, kaula kaatui,
he huijasivat meitä kypärät päässään.
Hän ei näyttänyt samalta kuin saksalaiset.
Sanoin: "Hän on amerikkalainen."
Joten, heittäydyin hänen syliinsä!
Kuinka hyvä onkaan omaksua vapautesi!
En halua olla ilkeä, mutta siinä oli myös puoli...
Vähän anoa.
Savukkeet!
Onko sinulla tupakkaa? Onko sinulla suklaata?
He lähettivät meille purukumia, savukkeita.
Silloin aloin tupakoida!
Savukkeet, purukumi, nailon-sukkahousut,
nailon-sukkahousut.
Kiipesimme tankkien päälle, suutelimme heitä, kiitimme heitä,
toinen tuli ja se alkoi uudestaan,
Purukumia, sukkia, kaikkea!
Onko tämä euforia ennenaikaista?
Kun liittolaiset ohittavat,
Cécile Rol-Tanguy tulee ulos maanalaisesta suojasta,
missä hän vietti aikaa kapinasta.
Hän purskahtaa itkuun.
Nämä naiset, jotka heittäytyivät niihin joka johti tankkeja,
joka suuteli heitä täyteen huulille.
Mutta minä,
En ottanut askeltakaan eteen eikä taaksepäin,
Seisoin siellä, jalkakäytävän reunassa.
Tunteet...
Mutta muisti meidän,
ajatella niitä kaikkia jonka tiesin,
joista osa oli ammuttu,
muille karkotetuille.
Minulla oli isäni, emme tienneet ei se mitä hänestä oli tullut.
Minulle kerrottiin, että hän oli kuollut.
Minun ei ollut mahdollista olla,
kaikkien pariisilaisten suuri ilo.
Tunnen saman tunteen kuin tuolloin.
Epäilemättä se jäi minulle.
Se siitä...
Barrikadien päivästä lähtien
saksalaiset ovat vetäytyneet noin kymmenessä rakennuksessa.
Aamulla 25. elokuuta, kun taas liittolaiset etenee kohti keskustaa,
pitkä taistelupäivä alkaa.
Yhtäkkiä se on tyhjä,
emme tiedä miten joukko katoaa.
Ja siellä, kohtaamme saksalaiset.
Vaikka amerikkalaiset turvaa kaupungin itäosa,
melkein ilman taistelua,
toinen DB, jota FFI tukee,
saa vähentämistehtävän Saksan kannat.
Kaikki toipuvat vähitellen,
useiden kustannuksella satoja kuolemia.
Se on väkivaltaista, se on vaikeaa ja se on erittäin...
Se on lyhyt.
Näen edessäni savua.
Kuulen: "Aja eteenpäin, pysähdy, mene takaisin."
Siellä he olivat hyvin taistelijoita.
Ei ollut lahjaa!
Meillä ei ollut lainkaan vaikutelmaa että he olivat valmiita antautumaan.
Se todella oli sotaa.
Luulimme heidän olevan motivoituneita,
mutta kaikkialla saksalaiset vastustavat.
Kuten täällä Majestic-hotellissa,
missä se oli kuukausi sitten kenraali von Stülpnagel,
yksi rikoskumppaneista Hitlerin hyökkäyksestä.
1 tunnin taistelun jälkeen
saksalaiset sytyttivät tuleen varusteilleen ja antautumaan.
Mutta muutaman minuutin kuluttua Riemukaaren alla,
yksi heistä ei epäröi hyökätä komentaja Mirambeaun kimppuun,
yksi toisen TE:n luvuista.
Siellä oli saksalaisia ​​vankeja,
ketkä olivat vieressä, ketkä olivat Riemukaaren alla kanssamme
ja sillä hetkellä, siellä on saksalainen upseeri,
joka lähti Granadasta ja kuka sen meille heitti.
Mirambeau kaatui maahan erittäin vakavasti loukkaantunut,
kuljetettiin sairaalaan.
Joten näet, siellä oli edelleen saksalaisia,
sitten varmasti natseja, fanatisoidut ihmiset,
ranskalaisten ei tarvitse ottaa Pariisia eikä saa voittaa.
Me jäämme Ranskan pomot
ja kuka tulee olemaan Ranskan herrat.
saksalaisia ​​vankeja maksaa tästä käytöksestä.
Ampumiskohtauksen jälkeen tulee katoilta,
5 saksalaista on pidätetty Star's Plaza.
Tässä he ovat, kädet ilmassa,
ranskalaisen sotilaan riisumana
ja heiltä riistettiin kengät
estääkseen heitä pakenemasta.
Mutta väkijoukko järkyttyneenä, vaatii heidän kuolemaansa.
Useita kameramiehiä, mukaan lukien François Charlet, kuvasi kohtauksen.
He tulevat Friedland Avenuelle,
täysin naisten ympäröimänä ja miehet vihassa,
joka huusi: "Kuolemaan!"
Sotilas on hyvin nuori,
konekiväärillään,
vapisi kaikissa jäsenissään.
Hän asetti nämä saksalaiset riviin.
Keskustella.
Hän kääntyi kohti tämä villi joukko
ja se kaksinkertaistui sanalla "Kuolemaan!"
Sotilas vapisi.
Ja yksi kerrallaan hän otti ne kaikki alas.
Samaan aikaan sotakoulussa
toinen lipsahdus.
Tämän pariisilaisen kuvaaman elokuvan näyttää saksalaisia,
jotka on juuri vangittu sodan lakien mukaan.
Mutta sitä edeltävät minuutit, niitä ei kuvattu.
Sotilaat, jotka olivat prosessissa ranskalaiset ampuivat alas antautumisen.
Heidän joukossaan Bernhard Blache.
Kun ensimmäinen laukauksia puhkesi,
Heittäydyin maahan.
Minulla ei ollut aseita mukanani.
Ja pelasin kuolleena.
Sitten kun olin vielä maassa,
Minut ammuttiin vasemmassa reidessä.
Siviili haluaa saada hänet maaliin tyhjästä.
Mutta viime hetkellä, häntä suojelee Punainen Risti.
Jalkakäytävällä, meitä loukattiin huutamalla:
"Likainen narttu!"
Yleisössä oli vanhat naiset.
Kuolaa valui heidän leukaansa pitkin,
he yrittivät sylkeä meitä edellä onnistumatta.
Aamun euforian jälkeen
koston aika saksalaisia ​​vastaan
ja ranskalaisia ​​yhteistyökumppaneitaan vastaan,
ne, jotka auttoivat heitä omaksumaan pääkaupunki neljäksi vuodeksi.
Hänen parvekkeeltaan Vincennesin kurssilla,
Tonnelierin perheelokuvia vastarintataistelijoita katoilla.
Kun yhtäkkiä puhkeaa ammuskelu.
Heidän asuntonsa kärsii laukausten mukaan.
Oli laukaus joka oli astui huoneeseen.
Ja kuka satutti äitiäni.
Teimme hänelle kiristysnauhan, otimme sen alas,
Meidän piti tehdä jotain.
Ja sinne, alaspäin,
portaista,
eräs herrasmies, eräs FFI sanoi hänelle:
"Leikkaa hänet, vie hänet pois, Se on yhteistyötä!”
Minkä vuoksi ? Miksi tämä viha?
Kaikkialla, asukkaat ottaa oikeuden omiin käsiinsä,
täysin rankaisematta ja ilman todisteita.
Ensisijainen kohde,
naiset.
Ne joilla oli suhteet asukkaaseen.
Katso näitä kasvoja.
Ei naisten.
Miesten ne.
Kuinka selittää tällainen raivo?
Odile de Vasselot on ollut vastustuskykyinen vuodesta 1940 lähtien.
Keskellä tiedustelutehtävää liittolaisten hyväksi,
hänet pysäytetään vahingossa poliisin toimesta
ja vietiin prefektuuriin,
ennen kuin hänet vapautetaan päivää myöhemmin.
Mies tuli, hän sylki edessäni maassa:
"Sinä vitun paskiainen!
Minulla oli sellainen vaikutelma, että olemme menossa ota minut ja ammu minut nurkkaan.
Minut pakotettiin palaamaan tuskallisesti solussa,
missä oli jo,
kuusitoista ihmistä istuu maassa,
selkä seinää vasten tukemalla itseäsi.
Jotkut olivat naisia täysin ajeltu, ajeltu,
jolla meillä oli maalasi hakaristin,
kallon iholla.
Siellä on yksi, se oli kauheaa,
hän oli ajeltu ja hän kulki ympäriinsä kuvia hänestä,
upeilla vaaleilla hiuksilla joka putosi hänen harteilleen.
Hänellä oli valokuvat, En tiedä miksi.
Sinä päivänä, Henriette Griset,
on pidätetty asunnossaan FFI-ystävältä
jonka ennakkoratkaisuista hän oli kieltäytynyt.
Siellä oli lauma pätkiä,
"Yhteistyökumppani!"
Joten he veivät minut Montreuilin kaupungintalolla.
Ja sitten tämä idiootti,
ei paljon, mutta hän sai minut milloin jopa leikata hiuksiani vähän,
vähän siellä ja vähän siellä.
Luulen, että se oli kateutta.
Koska hän piti minusta.
Ilmeisesti mieluummin
saksalainen sotilas,
kuin ranskalainen.
Ja en usko, että he eivät koskaan kertoneet minulle sitä anteeksi.
Mitä naapuruston ihmiset tekivät?
He toivat minulle prostituoituja, joka makasi saksalaisten kanssa,
jotta käsken ne leikattavaksi jne.
Se hylkäsi minut.
Sanoin: "Jätä hänet minulle."
Heti kun olin rauhallinen tyttö, siellä oli portaikko,
Sanoin hänelle: "Pelasta itsesi!"
Tämä likainen ilmiö irtisanominen,
totta kai se tapahtui.
Kaikki näytti ehdottoman nuhjuinen, pelottava.
Näin kasvoja helvetin tyypit.
Näin, että heitä hakattiin, ehkä kidutettu,
ja se todella hylkäsi minut.
Siellä oli salamurhia,
siinä oli kokonainen hirvittävä osa.
Mutta että me
piilotimme, tai pikemminkin ajattelimme itseämme,
kuin ilmiöt
toissijainen, koska emme tee munakkaita,
rikkomatta munia.
Nämä ovat niitä ylilyöntejä, joita tapahtuu jossain vaiheessa,
jossa yhteiskunta on vailla lakia.
Samoin tuolloin anteliaita voimia,
Vain pahat voimat ilmenevät.
Pisteiden selvitys toisella puolella.
Sotarikokset ja rikokset toisen ihmisyyttä vastaan.
25. elokuuta asti
natsit, erityisesti SS,
tehdä julmuuksiaan.
Yksitoista vankia ammuttiin kuoliaaksi Romainvillessä.
Useita kymmeniä panttivankeja kidutettiin
ja murhattiin Château de Vincennesissä.
35 vastarintataistelijaa joutui ansaan
ja ammuttiin Bois de Boulognessa.
6 vastarintataistelijaa teloitettiin Luxemburgin puutarhassa.
Täällä Oisseryssa, Pariisin itäpuolella.
SS lukitsi hänet navettaan,
kymmeniä vastarintataistelijoita loukkaantui
ja sytytti sen tuleen.
Kuten Oradourissa, kaksi kuukautta aikaisemmin.
Heidät karkotettiin loppuun asti Juutalaiset ja vastarintataistelijat.
Yksi heistä, Guy Flavien, 24 vuotias,
laukaistiin Pantinin asemalla,
lippu perheelleen,
kun hänet vietiin pois kohti Buchenwaldin leiriä.
Lähti Fresnesistä tänään tuntemattomaan määränpäähän.
Kiitos ruokapaketti.
Viikko meni hyvin ja moraali on hyvä.
Nähdään pian. Erittäin rakastavia suudelmia.
Yllätys kuitenkin,
ja koko.
Viikon kapinan jälkeen
Pariisi ei ole tuhottu.
Tämä on kenraali Von Choltitz.
Kauhea kaupunkien tuhoaja,
paljon epäröivämpi ja jopa luoviminen odotetusti.
Hän meni toiseen DB:hen
ja se siirretään Montparnassen asemalla.
Se ei ollut saksalainen upseeri,
erittäin jäykkä ja erittäin ylpeä kaveri,
johon olemme tottuneet,
nähdä kuvissa.
Hän oli hieman pullea kaveri.
Paunchy, peloissaan.
Hän näytti hieman uupuneelta.
Hyvin tappiollinen.
Ymmärrämme sen myöhemmin.
Kenraali, joka pelkäsi kostotoimia perhettään vastaan ​​Saksassa,
Teeskenteli taistelevansa ja vastustavansa,
valmistautuessaan antautumaan ja saksalaisen varuskunnan.
Onko se ihmisyydestä kiinni että hän säästi Pariisin?
Tänään, hänen poikansa haluaisi uskoa häntä.
Hänen tapaamisestaan ​​Adolf Hitlerin kanssa,
hän tiesi, ettei tuhoaisi ei koskaan Pariisi.
Hän rakasti Pariisia.
Jo vuonna 1932 hän oli toteuttanut
hänen häämatkansa Pariisissa äitini kanssa.
Ja hänelle sodan lopussa
ei ollut syytä ottaa vastuuta,
polttaakseen sellaisen kaupungin maailmankuulu.
Hänelle, se oli täysin mahdotonta ajatella.
Mitä järkeä Pariisin tuhoamisessa olisi ollut?
maailman kaunein kaupunki?
Ja jos, yksinkertaisemmin, lähestyessämme sodan lopusta,
kenraali oli pelännyt menevänsä ohi sotatuomioistuin
ja liittoutuneiden ampuma?
Joten hullu viikko päättyy,
Pariisin kapinasta,
ainoa todellinen kansankapina vuodelta 1944.
Kaupungintalolla, kenraali de Gaulle kapinalliset toivottavat hänet tervetulleeksi,
joka viikkoa aikaisemmin, oli asentanut tasavallan sinne uudelleen.
Pariisi, Pariisi raivoissaan!
Pariisi rikki!
Pariisi marttyyri!
Mutta Pariisi vapautui!
Itse vapautettu!
Hänen kansansa vapauttanut!
Hän puhui hyvin,
koska hän ei ollut suunnitellut huomaa, kun hän puhui,
se oli mies, joka puhui,
sydämellään ja se on ihanaa.
Hän oli erittäin hyvä roolissaan.
Toisin sanoen Ranskasta, joka taistelee,
eli pelkästään Ranskasta!
Oikeasta Ranskasta, ikuisesta Ranskasta!
Mikä teki minuun vaikutuksen, se oli tämä kiihkeä joukko.
joka huusi nimeään,
häntä todella kehuttiin kuin pelastaja.
Avasimme ikkunan niin että De Gaulle,
voi tervehtiä yleisöä.
Neljä kuukautta Pétainin vierailun jälkeen
Pariisilaiset hurraavat de Gaullea.
Seuraavana päivänä, elokuun 26.
niitä on yli miljoona Champs Elyséesille.
Kymmenen kertaa enemmän mitä tulee marsalkkaan.
kysymys:
Onko nämä samaa porukkaa?
Luultavasti ei, arvioi tänään useimmat historioitsijat.
Kuuntele kuitenkin mitä sanotaan vastarintataistelija Edgar Morin,
kuka on sinä päivänä kulkueessa.
Ranska, joka oli petaino-gaullisti,
on yhä vähemmän tuli petainisti
ja yhä enemmän gaullismia,
koska Pétain oli tarkoitus olla kilpi
ja de Gaulle miekka.
Mutta kun kilpi oli täysin murentunut, pseudokilpi
ja miekan hetki on tullut,
on selvää, että sama joukko joka oli taputtanut Pétainille,
taputti de Gaullen vähemmällä vilpittömyydestä.
Alussa olimme hiljaa aika petainistinen, mielestäni
suurin osa väestöstä.
Mutta sitten ei ollenkaan.
Meillä oli vain yksi idea, vapautta muuttaa kaiken,
tehdä kaikki uusiksi.
Uusi Ranska.
Ranska, josta on tulossa taas oma itsensä
ja voi vihdoin kääntyä tulevaisuuteen.
Miltä se päivä tuntuu tämä 14-vuotias teini,
Gerard Warter.
Se oli todellisuudessa toinen kaupunki.
Toinen kaupunki, toinen tunnelma.
Voimme melkein sanoa, että väestö oli myös muuttunut.
Ennen se oli väestö täysin kylmä,
neutraali, läpinäkyvä, puristettu.
Siellä ollessamme näemme ihmisiä jotka alkavat avautua,
näyttää,
osoittamaan ystävällisyyttä.
Meistä tulee taas oma itsemme, ehkä jopa
heiluri, meneekö se vähän liikaa kauas toiselle puolelle,
se on mahdollista !
Ihmisistä oli tullut ylenpalttisempi,
kuin pariisilaiset yleensä.
Se oli alku...
Elämän alku.
Saimme vaikutelman että yhtäkkiä,
vapautus,
oli merkki siitä, että se oli tarpeen...
Päätä tehdä jotain.
Olimme 15-16 vuotiaita.
Elämä oli alkamassa, mitä aiomme tehdä myöhemmin?
Pariisin vapauttaminen ovat muuttaneet heidän elämänsä.
Charles Pegul de Rovin,
mies konekiväärin kanssa,
osallistuu toiseen DB:hen,
Alain Raphaëlin ja Gérard de Chaunacin kanssa,
asti hän jahtaa Saksan armeijaa Hitlerin kotkan pesä Berchtesgadenissa.
Eversti Henri Rol-Tanguy, FFI:n päällikkö,
integroidaan ensimmäiseen armeijaan ranskan kenraali de Lattren johdolla,
ennen kuin hänet nimitetään kuvernööriksi Koblenzista miehitetyssä Saksassa.
Vaimonsa Cécilen kanssa
hän pysyy siellä vuoden,
lähellä kenraali von Choltitzia.
Vankeutensa jälkeen Englannissa
kenraali lopettaa hänen elämänsä Baden-Badenissa,
missä hän kuolee vakaumuksellisesti Pariisin pelastamisesta.
Hänestä tuli pankkiiri ja sitten näyttelijä,
Claude Rich esittää roolia kenraali Leclerc,
elokuvassa, palaako Pariisi?
Edgar Morin muuttaa pois kommunistisen puolueen,
ennen sosiologiksi ryhtymistä Maailmankuulu.
Kirjailija Roger Grenier on yksi Gallimard-versioiden pilareita.
Mitä tulee nimettömiin,
he jatkavat elämänsä kulkua.
Georges Marcelletista tulee näyttelijä,
sitten insinööri,
sitten yritysjohtaja.
Kuten hänen neljännen luokan luokkatoverinsa jalkaväkidivisioona,
amerikkalainen Jack Port,
palaa säännöllisesti Ranskaan,
laskeutumisen muistoksi ja Pariisin vapauttaminen.
Hän saa kunnialegioonan.
Voitetut yrittävät rakentaa elämänsä uudelleen,
raunioilla.
Bernhard Blache, pommikone,
tulee poliisikomentajaksi.
Friedrich Schefft, yksi niistä, jotka osallistui hyökkäykseen Hitleriä vastaan,
perustaa muotiliikkeen Göttingeniin.
Hans Albrecht, Fernanden rakastaja,
tulee opettajaksi.
Huolestuneempi kuin kaikki muut ehkä...
Henriette Griset, Lidon nuori ohjaaja,
joka rakasti saksalaisia,
seurustelee amerikkalaisen kanssa Liberationissa.
Sitten menee naimisiin ranskalaisen kanssa 50-luvulla.