Dette er en af ​​de mest herlige episoder af Anden Verdenskrig.
I august 1944 efter fire års besættelse,
Pariserne er oprørende mod tyskerne,
uden at vente på ankomst allierede tropper.
Et hyldet oprør af General de Gaulle
under hans berømte tale af Rådhuset.
Paris, befriet!
Befriet af sig selv,
befriet af sit folk med støtten
og omridset af Frankrig hel!
Et epos indgraveret i vores minder,
hvor franskmændene har den bedste rolle.
Men er det så enkelt?
Folket i Paris Gjorde han virkelig oprør?
Og var denne befrielse også eksemplarisk som vi gerne vil?
Med nye billeder,
enkeltpersoners,
med de sidste direkte vidner.
Vi vil gerne fortælle dig en mere kompleks historie.
Vi vidste ikke, om de var mennesker som virkelig havde,
gjorde modstand, lavede skuddet,
eller som lige var startet en manchet om armen.
Jeg vidste ikke, hvem jeg skulle skyde.
tyskere, kommunister...
Der var mange mennesker der havde brug for hævn!
Den fejl jeg lavede var at have datet en tysker,
men jeg fortryder det ikke!
Hvis vi kunne have skåret dem i stykker, ville tyskerne have gjort det.
Jeg vidste, hvad der ventede os,
vi skulle placeres foran en mur og henrettet.
70 år senere,
se tilbage på en af ​​begivenhederne nøgler til vores historie.
Det eneste rigtige oprør Årets populære 44.
Et oprør, der var langt væk vindes på forhånd
og som fortsætter i dag at spørge os.
26. april 1944.
Vi er fire måneder før befrielsen af ​​Paris,
en måned før afgang.
På rådhuset, marskal Pétain bliver jublet af publikum.
Tyskerne, der besætter altid Frankrig,
bemyndigede ham til at forlade Vichy i flere dage.
Spørgsmål: Hvem hepper de på?
Disse titusindvis af indbyggere der synger Marseillaisen,
forbudt af tyskerne siden fire år...
Manden, der i Vichy, samarbejdet med besætteren?
Eller soldaten, der, en fjerdedel århundrede tidligere i Verdun,
førte dem til sejr.
Dagene før Pétains besøg,
de allierede, der forbereder sig landstigningen,
bombede infrastrukturen Tysk,
barakker, jernbaneskinner,
fabrikker.
1.000 indbyggere i Paris-regionen, døde under bomberne.
En ny test til mere fortvivlede franskmænd,
mere forvirret end nogensinde
og som kommer den gamle marskal til gode.
Jacqueline Lajoie, dengang 18 år.
Amerikanerne bombede huset af hans bedsteforældre i Seine-et-Marne.
De tog alt landsbyen på række,
flyvende fæstning,
der ødelagde hele landsbyen!
Ikke et hus blev stående.
Du ved, vi var fanget.
Vi vidste det ikke.
Hvad sker der ? Hvorfor gør de dette?
Det vidste vi bagefter, at det var at ødelægge den tyske hær.
Franskmænd fanget,
fanget i deres modsætninger
og forsøger at overleve til denne nye test.
I Saint-Ouen, familien Péchoux,
film de allierede bombninger.
Her er lille Jean-Claude midt i ruinerne.
Bekymrende.
Der var et shelter, der var bare ved siden af ​​vores hus,
det var i en kælder i en bygning.
Vi var der, klostret, låst i hvælvinger,
en hvælvet kælder.
Vi var pakket med 30 eller 40 mennesker,
med bare et stearinlys ville det skabe ren og skær frygt.
Det var en trussel.
Det gav ikke indtryk,
at det hjalp på den kommende befrielse.
Dette kan komme som en overraskelse, men i foråret 44.
fare synes nogle gange at komme flere allierede end tyskere.
Ifølge disse amatørfilm vendt af soldaterne,
beboerne ville være næsten harmløse.
I Paris er der omkring 25.000,
ofte gammel eller meget ung.
Bortset fra nogle få SS-enheder,
det meste arbejde i administrationen.
Denne lille film blev filmet af en tysker,
Wolfgang Lemke.
Den dag rejste han hovedstaden med venner.
Hvordan kan vi forestille os, at disse gader fred kan snart være,
scene for voldsomme kampe?
Deres udflugt fortsætter med fly for et overblik over hovedstaden.
Som om byen tilhørte dem.
I Paris, i modsætning til provinserne,
tyskerne opfører sig ikke ikke hos beboere,
men som om de var hjemme.
De rekvirerede hundredvis af bygninger i smukke kvarterer.
Og overalt føler de sig trygge.
Som her på Place de l'Opéra, hvor Kommandantur er placeret.
Ingen beskyttelse, ingen pigtråd,
ingen skænderier.
En simpel barriere foran Meurice hotellet,
hvor kommandanten af ​​Paris blev etableret.
Mens man ønsker slippe af med tyskerne,
synes mange parisere efter at have indkvarteret sig i besættelsen.
Hør hvad en gymnasieelev siger fjorten år gammel dengang.
Den fremtidige skuespiller Claude Rich.
Samtidig kæmper hans bror i Italien mod tyskerne.
Tyskerne jeg så, de var vagtposter.
Jeg havde intet had.
Det er især efter krigen vi lærte,
koncentrationslejre og alt det der.
Før,
hvad der stod ud for mig,
det er tyskerne havde en lugt.
Og lugten de havde, det var orientalsk tobak.
Da vi passerede foran en tysk bil,
vi kunne lugte en orientalsk duft.
Det var rejsen, de var ikke franske.
Her er en af ​​dem,
Korporal Hans Albrecht.
Oprindeligt fra Stuttgart,
han havde en affære på det tidspunkt med en ung fransk pige.
Fernand de Lamare,
min skat i Paris.
Hun arbejdede i vores kaserne.
På tysk kaldte vi hende Fernande.
Men jeg, Jeg vidste, det var Fernande.
I nærheden af ​​Triumfbuen, der var en lille biograf.
Jeg gik der ofte med hende.
Vi skulle i læ i et dejligt sted for elskere.
En slags rotunde i en firkant.
Hun var en af ​​dem, der tænkte at vi tyskere
var de bedste.
På trods af generel misbilligelse,
Pariserne viser sig med fjenden.
Efter interesse.
Eller for kærlighed.
Som denne Lido betjent, der møder en betjent på boulevarderne.
Jeg gik forbi caféen Nasturtiums og han sad der.
Og pludselig, Jeg så ham bag mig
og han sagde til mig: "Går du en tur, frøken?"
Jeg sagde ja.
Han fortalte mig om krigen.
Og efter, Jeg stillede ham spørgsmål,
på tyskerne
og det interesserede mig.
Og så så vi hinanden igen,
og så elskede jeg det.
Han skrev digte,
på træer, på naturen.
De var smukke drenge.
Han var smuk, høj, blondine med blå øjne.
Paris var i mit hjerte.
Fra biograf til kabaret forbi Lido,
alle disse etablissementer fungerede som i fredstid.
For os var spørgsmålet at vide hvad du kunne spise eller drikke der.
Alkohol, kvinder, fest.
Men i skjul,
hensynsløst undertrykte indbyggere,
forberede oprøret.
Mod besætterne og imod deres ideologi.
Det værste, verden nogensinde har set.
Vi kalder dem FFI,
de franske indenrigsstyrker.
De tilhører alle politiske tendenser,
højre og venstre.
Hvor mange er der i Paris?
Det får vi aldrig rigtig at vide.
Dusinvis af tusinder.
Men de har meget få våben.
Blandt dem en aktivist 25-årig kommunist,
Cécile Rol-tanguy.
Vi ser hende her med sin baby og barnevognen,
hvori hun gemmer sig et maskingevær.
Sammen med sin mand Henri Rol-Tanguy,
leder af hele FFI fra Paris-regionen,
hun blev involveret at bortvise beboeren.
Det var fascisme.
Det vidste vi godt, at der var gode mennesker, uden tvivl.
Men hvad der virkelig slog mig, det er dem, der blev skudt.
Min far blev deporteret, vi vidste ikke, hvor han var.
Alt var uudholdeligt.
Vi er trods alt et fantastisk folk.
Vi lavede en revolution.
Vi ved stadig,
at vi kan deltage,
til opstande og alt det der.
Vi skal vække nationalfølelse,
oprør mod denne besættelse,
uværdigt for et folk.
For at forberede opstanden,
modstandsfolkene kigger at træne befolkningen,
ved at multiplicere symbolske handlinger.
Som her i 1942 på Étoile,
når de forstyrrer en tysk ceremoni.
Men modstanden er få efterfulgt af parisere.
Vi kaldte dem terrorister.
Fordi han dræbte. Han var en terrorist.
Selvom han var tysker, han kom,
med en kniv til lav ikke støj,
så til et skift...
en kniv i ryggen, fyren faldt...
Vi tænkte: "Hvad er det her? Hvad betyder det ?"
Og efter,
så vi havde radioen som vi lyttede til trods alt,
De sagde til os: "Nej, de er ikke terrorister,
De er modstandsfolk.”
Vi havde indtaget en vis passiv side.
Hvad kunne vi gøre?
Vi vidste ikke hvilken side befrielsen ville komme.
Hun ville komme en dag, det var sikkert, men hvornår?
Hvor og af hvem? Vi ved det ikke.
6. juni 1944.
Begivenheden, der ændrer alt.
150.000 allierede soldater land i Normandiet,
at befri Europa fra nazismen.
Her London
Overkommandoens hovedkvarter allierede ekspeditionsstyrker
har netop offentliggjort følgende pressemeddelelse.
Under kommandoen af general Eisenhower
allierede flådestyrker startede i morges
de allierede hæres landgang ved Frankrigs nordlige kyster.
Jeg husker !
Jeg forstår...
Så der er det, en skovbrand!
Wildfire.
Jeg lå i min seng
og jeg hører skrig i huset.
Det var nok min mor der hørte nyheden.
Jeg var meget glad. Endelig, Der skal ske noget!
Vi startede med at lave flag.
Det er det, vi er frie! De går Få Krauts ud af døren!
Det var Bocherne eller Schleus.
Vi behandlede dem sådan.
Vi bliver fri. Men vi vidste det at det ikke ville være med det samme.
Det gjorde meget indtryk på mig, derfra,
det tænkte vi kun på.
Jeg græd.
Jeg græd, fordi jeg sagde:
"Det er det, de vil gå,
Vi kommer til at såre dem."
I de følgende dage,
Nazistiske propagandaforsøg at vise, at franskmændene
tage besætterens parti mod de allierede.
Se disse billeder filmet på stationen fra nord efter tyskernes ønske.
Som gengældelse for bombeangrebene, en lille gruppe parisere,
ansatte mishandler allierede soldater,
taget til fange i Normandiet.
Der er også denne ceremoni overraskende,
ved Invalides.
3 uger efter landgang,
1000 nye rekrutter af den franske milits,
aflægge ed under den nazistiske salut,
antikommunister, antisemitter,
det er dem, der i flere måneder, jage modstanden
og jøderne ved siden af ​​tyskerne.
Et andet billede, samme dag, på rådhuset,
tusindvis af parisere kommer ære militsmandens rester
og samarbejdspartner Philippe Henriot.
Vi får at vide, at det er vi ikke patrioter, fordi vi accepterer,
samarbejdspolitikken med Tyskland.
I måneder, Philippe Henriot tændte publikum,
gennem sine radiotaler.
Han er netop blevet henrettet af modstandsbevægelsen.
Disse billeder fra juli er foruroligende.
Men de er vildledende.
For siden landingen, uden at det viser sig noget,
en ny magtbalance bosatte sig i hovedstaden.
Tyskerne var meget mindre arrogant.
Det var ikke længere det samme.
Der var en udvikling,
godt for os og mindre godt for dem.
Vi havde indtrykket at tyskerne trak sig tilbage,
lidt ligesom østersen under citronen.
De vendte hjem,
hos befalingsmændene, i kasernen,
vi så dem mindre.
På den anden side invaderede pariserne med glæde,
lidt af gaden.
Det var dem, der gik på gaden, Lad os sige.
Et lille, men sigende tegn.
Mens skuddene er altid straffet med døden,
journalister filmer tyskerne på skjult kamera.
Han nærmer sig et par meter soldater,
på trods af støjen fra deres kameraer.
Som om tyskerne allerede var ikke længere skræmmende.
Dette er det øjeblik, hvor modstand beslutter sig for at slå et slag.
Dette er Robert Chambeiron,
en tidligere stedfortræder for Jean Moulin.
Under falsk identitet,
han er et af rådets medlemmer National modstand.
Vi er nu overbeviste,
at tyskerne er ikke uovervindelige
og der er ingen grund ikke at kæmpe
og at hvis vi kæmper, kan vi vinde.
Det besluttede vi i Landsrådet af modstandsbevægelsen,
for at markere den 14. juli 1944,
ved en stor demonstration.
og vi vil udsende et slogan til kvinder og piger
af Paris for at gå på gaden,
med røde kjoler, blå bælter,
hvide kroppe at se parade blå, hvid, rød,
under næsen på tyskerne dagen er en stor 14. juli.
På denne historiske 14. juli,
kun disse få billeder er tilbage diskret skudt,
som viser trefarvede emblemer sælges ved næse og skæg,
fransk politi og tyskere,
som ikke længere reagerer.
Den dag, 100.000 demonstranter,
især venstrefløjsaktivister,
parade i Paris-regionen, som det fremgår af dette enkelte billede,
taget i Vitry-sur-Seine.
En rapport fra det kommunistiske parti nævner flagene,
bannere,
folderne uddelt i processionerne.
Vi synger Marseillaise på trods af besætteren.
Som en generalprøve før oprøret.
I Paris,
beboerne begynder at acceptere prisen for deres udgivelse.
I slutningen af ​​krigen,
da vi så fæstningerne flyvende kom,
som altid var meget høje, meget talrige,
og når der var sol, havde vi indtrykket af en bisværm
og det var...
Folk gik ud, de gik ikke på krisecentre,
de kom, de ville se dem
og folk råbte: ”Bombe!
Dræb dem !"
Vi havde lært had og accepterede krig.
Forskanset i deres barakker,
tyske soldater begynde at blive bange.
Se på disse billeder tilsyneladende harmløse,
taget på Clignancourt kasernen.
Vi ser administrativt personale der af hæren,
for det meste gamle,
modtage akut militær træning.
Bag facaden smiler,
tror de stadig på det?
Det var en frygtelig tid denne usikkerhed.
Vi gættede twist at det skulle tage.
Vi vidste, at vi ikke havde nogen chance at besejre de amerikanske magter
og britisk.
Fra mit værelse på Hôtel de France,
Jeg kiggede ud af vinduet,
Jeg så flyene gå forbi engelsk og amerikansk,
som fløj meget lavt, og jeg sagde til mig selv:
"Hvad vil det give, hvis de kan stjæle sådan ustraffet?
Men for os, der var ikke noget valg.
Hvad kunne vi gøre? at desertere?
En dag, en rengøringsdame, som talte et par ord tysk og sagde til mig:
"Vil du ikke komme med mig?
Kom med mig."
Jeg kunne have fulgt hende.
Og sandsynligvis ville hun have skjult det for mig i sin lejlighed, men...
Mig, min samvittighed, min pligt som soldat,
det ville have været desertering.
Det ville have knust mit hjerte at forlade andre
og forsvinder stille og roligt.
De var bange for, at være bange,
de var bange.
Jeg ved ikke.
Lad dem komme til skade,
at amerikanerne,
ikke opføre sig særlig godt.
De var bange for, at amerikanerne de opfører sig,
kunne lide dem, opførte sig,
vi ved aldrig!
Vi havde kun én ting i tankerne,
komme sikkert ud af dette sump.
Vi var kommet overens med ideen at trække sig tilbage.
Denne krig var tabt alligevel.
Hvad ingen tysk soldat er ikke klar over endnu,
er det mest ledere af Wehrmacht,
den regulære hær, er offer for den samme tvivl.
Og det på Majestic Hotel, hvis forsvar er styrket,
Carl-Heinrich von Stülpnagel,
administrationschefen militær i Frankrig,
en anti-nazist, leder også efter,
at afslutte krigen.
20. juli 1944,
dagen, der kunne have ændret sig historiens gang.
I Østpreussen, et bombeangreb,
ødelagde Hitlers hovedkvarter
og støjen løber at Führeren er død.
General von Stülpnagel er en af ​​sammensvorne.
Han indkalder samme aften hans assistenter på Majestic Hotel,
med løjtnant Schefft.
Medlemmer af generalstaben var på kontoret.
Vi fik at vide: "Mine herrer, føreren er død."
Schefft, vi ses straks i Saint-Germain-en-Laye.
Slip SS-frekvenserne og efterretningstjenester.
De vil blive interneret Ved mørkets frembrud.
Dette er operationen som mange håbede på.
I løbet af natten uden nogen fatter det ikke,
SS i Paris er arresteret
og den regulære hær, Wehrmacht, tage magten.
Indtil nyheden kommer fra Tyskland.
Alene eller næsten blandt hans samarbejdspartnere,
Führeren overlevede mirakuløst
og angrebet er en fiasko.
Hitlers reaktion var ubarmhjertig.
Stülpnagel er hængt i et Berlin fængsel,
mens der i Paris udnævnes en general som aldrig adlød ordrer.
Dietrich von Choltitz.
Hans mission, forberede forsvaret af Paris.
Generalen døde i 1966.
Hans søn Timo von Choltitz,
aftalt at møde os.
Det er min far og mig.
Det ser ikke rigtig behageligt ud begge !
Og der ser du ham med sine soldater,
efter slaget ved Rotterdam.
Det var i Rotterdam, i 1940,
hvad der vises første gang offentligt den almene,
når byen er raseret af det tyske luftvåben.
Vi finder det senere i USSR,
hvor han ødelægger byerne Sevastopol,
kyiv, Kharkov og mange andre.
Han havde ry,
at være en brutal ødelægger af byer.
Det var en af ​​strategierne tyskere brugt i Rusland.
De ødelagde næsten alt på deres vej.
Hvert hus, hver lade blev brændt,
om det er sten eller træ.
Alt blev ødelagt under tilbagetoget fra Moskva.
Det var den brændte jords princip.
Min far talte med Hitler af forsvaret af Paris.
Han vidste udmærket, at han ville blive givet ordren om at gøre det til et ruinmark.
Der var 22.000 soldater der,
hvem han kunne regne med.
Dette er tilfældet med sergent Blache,
ansvarlig for en kommunikationsenhed i det 15. arrondissement.
Jeg var tekniker og de sagde til sig selv:
"Denne mand er talentfuld, det vil han være i stand til tag dig af eksplosionerne."
Så jeg blev sendt til et selskab af pionerer,
hvor jeg blev undervist at håndtere sprængstoffer,
at udløse dem...
Jeg vendte tilbage til min enhed og de leverede sprængstofferne til os.
På samme tid, i Normandiet,
Vestens Stalingrad, som tyskerne vil kalde det.
Siden landingen,
Hitlers hære er imod allierede hård modstand,
næsten fanatisk,
som soldaten opdager amerikanske Werner Kleeman.
Tyskerne var fanatisk og barsk
og døden betød intet for dem.
De første 3 dage omringede vi en gruppe på 6 tyskere
og vores kompagnichef bad dem om at overgive sig
De svarede: "Nej!"
Så vi brugte vores flammekaster og vi stegte dem.
De er den slags fanatikere som vi havde foran os.
Den 1. august
de allierede fik forstærkning af 15.000 franskmænd,
af den anden panserdivision,
gik iland igen i Normandiet.
Fra Nordafrika passerer gennem England,
under kommando af general Leclerc,
disse franskmænd har en besættelse.
Red Paris.
Vi havde alle håb om, at vi kunne,
efter at have krydset Normandiet,
ankomme til hovedstaden Paris af Frankrig og hævn.
Vi var nødt til at gå hurtigt, vi var alle klar over det,
fordi er Paris ville du ikke hoppe?
Hvad gør tyskerne skulle rives ned i Paris?
I begyndelsen af ​​august måned,
efter to måneders kamp,
General Pattons amerikanere
formår at bryde igennem linjerne tyskere i Avranches.
Men den allierede generalstab som den anden DB afhænger af,
ønsker at omgå Paris mod nord og syd,
undgå direkte konfrontation.
Efter planerne af Generalissimo Eisenhower,
Paris bliver befriet i løbet af september måned,
da den allierede fortrop er på vej mod Tyskland vil have bestået den.
General Eisenhower og general Bradley,
ønskede ikke at befri byen,
fordi de ikke ønskede nogen slagsmål fra gader, fra huse til huse.
Gadekampen kæmper fra et hus for den anden er det værst.
Vi fik at vide, at målet var ikke for at befri Paris,
men at dræbe tyskere.
Vi drømte om at vinde krigen,
uanset hvilken vej man skal gå at slå tyskerne.
I Paris, berøvet information,
beboerne ignorerer trusler som tynger dem.
Vi kunne ikke længere høre London,
siden et stykke tid.
Det var så forvirrende at vi ikke kunne høre noget mere.
Så dybest set levede vi,
vi levede i nuet,
vi levede hver dag lidt ligesom meget små børn gør.
Som bevis kan denne forbløffende film,
skudt af Péchoux-familien,
15. august ved bredden af ​​Marne.
Det var dem, der filmede amerikanske bombeangreb.
Denne gang, mens de allierede er stadig snesevis af kilometer væk,
indbyggerne bader i floderne,
som om kampen var en selvfølge.
Når jeg ser billederne som min far filmede dengang,
utvivlsomt, der var ingen bekymring,
men snarere en stor frigivelse af befolkninger,
der var virkelig 100% glade.
Det tror jeg, de havde virkelig tillid,
at tingene gik i den rigtige retning, næsten uigenkaldeligt.
Vi var stadig i midten krig i anførselstegn,
men det havde ånderne gå hårdt,
at sige : "Det er det, vi er ved slutningen!"
I midten af ​​august
pariserne er langt væk at forestille sig den modstand,
er ved at slå et stort slag
og kaste al sin styrke i kampen.
For modstanden umuligt at vente ikke længere de allierede uden at gøre noget.
I Paris begynder en ny fase, opstanden.
Ligesom en måned tidligere, den 14. juli,
en opfordring til sabotage og strejken er iværksat,
over for arbejderne.
Tusindvis af mennesker stoppe arbejdet.
Men denne gang,
at kæmpe.
Ikke flere tog,
ikke mere el eller næsten.
Ikke mere politi på gaden.
De er også i strejke.
På få timer,
livet stopper i Paris-regionen.
Jeg kedede mig stadig fordi jeg ikke længere havde,
forbindelse med Paris,
men jeg fandt det normalt.
Jeg forstod, at han gik sker der noget.
Folket skulle trænes Fransk i kamp.
Vi kunne ikke lade det franske folk,
bortset fra sin egen befrielse.
En atmosfære af våbenvagt,
i bygningers gårdhave, tyskerne brænder deres arkiver.
De evakuerer møblerne, ofte stjålet, til Tyskland.
De sender dem væk, som ikke vil være det ikke nyttig i kamp.
Gestapo, visse kollaboratører.
De kunne ikke tage mig.
Robert havde sagt før alt dette:
"Jeg kommer tilbage efter dig."
Men hvor tog de mig hen?
18. august 1944,
spændingen er i top.
Kæmpe tyske panserkonvojer,
trækker sig tilbage fra Normandiet,
krydse hovedstaden fra vest til øst.
Jeg var forarget,
at tro, at de kunne gå uden at blive smidt ud.
Det er virkelig denne sætning der kom ud til mig.
Vi vil ikke forlade dem forlade sådan.
Og så min mand, der vidste ting,
som jeg ikke vidste, han beroligede mig.
Men bliv ikke ked af det, vent,
du vil se i morgen.
Den dag, Henri Rol-Tanguy,
kommer ud af et møde med modstandsbevægelsens ledere,
på en café i den syvende bydel.
De forskellige bevægelser kommer at blive enige,
om udbruddet af fjendtligheder.
Vendte hjem til Montrouge,
Midt om natten, og i frygt for at blive fordømt,
lederen af ​​FFI lancerer,
øjeblikkelig folkelig opstand.
Min mand sagde til mig: "Du kommer til at slå."
Men klokken var 3 om natten.
Jeg sagde til ham: "I en bygning sådan her kan jeg ikke skrive,
der larmer."
Og så hang jeg rundt,
så meget jeg kunne for at bringe det indtil kl.
Så ved 6-tiden slog jeg.
Han gik med papiret.
Ordren af ​​19. august, hvori det siges,
at opstanden vil følge.
Teksten af ​​Rol-Tanguy er trykt og pudset over hele byen.
til hver sit, efter datidens ord.
Efter fire års besættelse,
ydmygelse, forfølgelse.
Pariserne kaldes at blive medlem af FFI
og gå til angreb.
Arm manchet.
Brug af molotov-cocktails og gamle våben.
Modstandsfolkene kommer ud hemmelighed,
chikanere fjenden og forsøge at beslaglægge deres våben.
Ligesom denne unge pige Anne-Marie Dalmaso,
som snupper hans riffel til en såret tysker.
Før du lægger ham væk.
Kun 22 år gammel.
Eller George Duxon,
denne veteran fra 1940,
flygtede fra en fangelejr,
der lige sprængte en tank i luften tysk med en granat.
De var helte for mig.
Det var stadig 4 et halvt år,
at vi levede som dyr,
besat af tyskerne.
Der var intet tilbage.
Der var ikke mere stolthed, ikke mere ære...
Og så pludselig var det drømmen,
som vi gjorde hver dag lytter til Londons radio,
vi ser disse mennesker der skød på dem,
foran alle.
Kampens hjerte ligger her,
i politiets hovedkvarter, på Île de la Cité.
2000 politibetjente, der var strejke siden 15. august
har overtaget den kontrollerede bygning af Vichy-myndighederne.
En studerende på ingeniørskolen,
den, der vil kæmpe, slutter sig til dem.
Der var et kæmpe rod i præfekturets gårdhave.
Der var lastbiler, biler,
biler ødelagt, der var alt og en skør verden.
Tyskerne kom forbi i lastbiler og de skød hver gang.
Og jeg havde en lille revolver.
Og jeg indrømmer, jeg startede ved vinduet med min pistol,
og jeg skød.
Ombord på denne brændende lastbil er den tyske Blache.
Jeg råbte: "Alle ud!"
Blandt dem, der var sprunget fra lastbilen, fem blev såret på jorden.
Jeg husker stadig en af dem, der bad mig:
"Bernard, hjælp mig!"
Han var blevet skudt i maven.
Jeg vil altid huske det pga Det er stadig et trist skue.
Hans ven, der rystede af frygt,
der græd
og som viste billedet af hans familie.
Et par hundrede meter væk,
kvarterets beboere observere scenen.
Hver gang en af os blev rørt,
mængden brølede af glæde.
Jeg sagde: "Vi vil angribe dem!"
Jeg havde en riffel, en pistol og to granater
og jeg råbte: "Fremad, riffel i luften!
Vi krydser broen skrigende og vi får se, hvad der sker."
Og der, alle dem, der var på Place du Châtelet,
de stak af.
I løbet af de første timer,
få beboere melder sig ind i FFI.
De fleste observerer kampene,
nogle gange foregiver at deltage,
som Georges Marcel bemærker, Gaullistisk modstand.
Under opstanden, den parisiske befolkning,
en stor del var blevet hjemme,
de var ikke med gaderne under skud.
De kom ned for at have ser ud til at deltage.
Jeg ved ikke hvad, de var der for. De kiggede.
Så snart en tysk bil eller en sidevogn eller noget andet ankom,
de strømmede tilbage i fuld fart på trapperne derhjemme.
Der blev de kaldt spurvefugleskræmsler.
Den næste dag, en gaullistisk gruppe investerer,
et af Paris' symboler, også kontrolleret af Vichy.
Rådhus.
Vi var meget motiverede,
vi fik at vide, at vi var nødt til det tage rådhuset
og vi tog afsted for at tage hotellet by Paris og bosætte sig der.
Vi tøvede ikke et sekund.
Vi kom hurtigt ind, uden modstand.
Alle ansatte var på vej, alle var væk!
De stak af fra rådhuset!
Vi genvandt besiddelsen,
fra Paris rådhus.
Vi skulle hjem.
Til våben, borgere!
Dann dine bataljoner!
Lad os gå! Lad os gå!
Kun et urent blod...
En ufattelig situation Få dage siden.
Mens tyskerne er stadig overalt i Paris
og det har de flere dusin tanke,
en mand fra De Gaulle, Marcel Flouret,
for nylig hoppet i faldskærm fra Algier,
tiltræder som præfekt,
på vegne af den foreløbige regering af den franske republik.
Om et par minutter,
en ny magt ledet af Gaullister er dannet i hjertet af Paris,
mod tyskerne, men også at besætte jorden,
mod kommunisterne i efterkrigstidens perspektiv.
Blandt dem, politikere,
men også studerende, intellektuelle,
alle frivillige og uden politisk erfaring.
Her på præfektens kontor,
Charles Pegul de Rovin,
der byttede sin pistol mod et maskingevær.
Mens allerede,
de første kampvogne høres.
En tysk kolonne ankommer, af kampvogne,
der skulle op ad kajen.
Der var en tysk motorcyklist foran,
en officer i tankens tårn, udendørs.
Og ordrerne er givet:
Frem for alt er der ingen, der skyder.
Perfekt.
Der er en c***,
der tager sin pistol og "pander", cyklisten i luften.
Og i det øjeblik,
betjenten vender tilbage,
lukker tårnet og kanonen rettet mod rådhuset.
Og da jeg er katolik og troende,
Jeg lavede mit korstegn. Jeg sagde: "Det er slut,
krigen er forbi, vil han skrue op for rådhuset.”
Han affyrede en kanon. Det var færdigt.
Modtog han ordrer eller havde han travlt med at gå,
fordi der var hele kolonnen bag...
De fortsatte.
Tyskerne har netop opdaget næsten tilfældigt,
at rådhuset, efter politihovedkvarteret,
er i modstandsbevægelsens hænder.
Vi var bange for, at de ville komme ind i rådhuset,
fordi tankene ville have kunne bryde døren ned
og gå ind på rådhuset.
Og det ville have været en katastrofe.
Et par timer senere, tankene er tilbage.
De angriber bygningen.
Men endnu en gang,
de forlader stedet uden nogen åbenbar grund.
På den anden dag af opstanden, spørgsmålet er gyldigt.
Hvad vil general von Choltitz?
Hvorfor angriber han ikke til bygningen erobret af modstandsbevægelsen,
mens på samme tid, Warszawa,
Polens hovedstad, som også rejste sig,
bliver ødelagt af den tyske hær.
Min far vidste, at han var nødt til det begynde ødelæggelsen af ​​Paris.
Til Notre Dame,
1,5 kg TNT var påkrævet.
For Pantheon, måske tre kilo.
og TNT, min far havde masser af dem.
Han havde i Paris mere end 300 torpedoer,
fra aktier af den tyske hær.
En torpedo indeholdt op til 1000 kilo TNT.
Der var nok s at eksplodere,
alle Paris' monumenter på kun én gang.
Men vil generalen kæmpe?
Tre dage tidligere, på efterspørgsel fra en svensk diplomat,
Raoul Nordling,
han løslod flere tusinde politiske fanger.
Langt fra at ødelægge Paris,
han ser ud til at ville forhandle.
Se på disse billeder, ved Porte d'Orléans,
tyskerne taler med FFI.
Den 20. august, til alles overraskelse,
han underskriver våbenhvile med flere Gaulistiske oprørere.
Officielt at evakuere de sårede.
Mens opstanden lige begyndt,
højtaler biler opfordre til en ende på kampene.
På grund af løfterne af den tyske kommando,
ikke at angribe offentlige bygninger,
besat af franske tropper,
republikkens regering Fransk kvinde spørger dig,
at suspendere overfaldet mod besætteren
indtil evakueringen af ​​Paris.
Forklaringen kommer senere.
Tyskerne ønsker frem for alt,
holde fri for økser trafik i Paris,
at evakuere deres tropper.
For et par dage tidligere,
de allierede landede i Provence
og Hitlers hær, fanget i tang,
bakker nu op tvunget til Tyskland,
at rekonstruere en forsvarslinje.
Til oprørerne på rådhuset,
våbenhvilen er allerede en sejr.
Det giver dig mulighed for at vente de allieredes ankomst,
mens du flytter væk ødelæggelsen af ​​Paris.
På præfektens kontor,
en mærkelig atmosfære indfinder sig.
Efter deres egne indrømmelser,
disse unge modstandsfolk lever en af de smukkeste øjeblikke i deres eksistens.
Ligesom Roger Grenier.
Du skulle se præfektens kontor,
med meget smukke piger,
hvem ringede,
en ven, der var bagerst i lokalet,
med sin radio, prøvede at fange noget jazz.
Der var en vis entusiasme, piger, jeg husker,
trænede på kontoret de dage, hvor der ikke var noget,
trænet med stort besvær at lave molotovcocktails.
Nogle gange var der romantiske rivaliseringer,
to fyre, der var forelskede fra samme pige.
Det sker.
Den vi kunne lide, vi pjattede lidt med dem,
men vi tænkte ikke på bagatel,
problemet med at forsvare hotellet byen var vigtig for os i første omgang.
Det er åbenbart fuldstændig spændende.
Derudover mener vi, at vi er usårlige.
Der var en ven meget venlig, meget beskeden.
Han fik at vide: "Stå der",
han sad i præfektens sted.
Vi følte, at vi var,
den nye magt, en lille smule alligevel.
En ny magt, som ikke er efter alles smag.
For hvis gaullisterne er til stede i centrum af Paris,
kommunisterne tog kontrol over flere kvarterer,
især i forstæderne.
Og nogle bliver bange.
Dengang havde FFI, Jeg kunne slet ikke lide dem.
Jeg var ikke den eneste.
Vi var lidt bange.
I visse miljøer, vi var lidt bange.
Vi huskede 36,
hvor vi sang Internationale under vores vinduer.
De var kommunister hvem troede det virkelig,
hvad vi ikke gjorde i 36, vi skulle gøre det nu.
Der var meget spænding.
En tung atmosfære...
Også inden for modstanden spændingen vokser.
Den 21. august tredje dag af opstanden,
kommunisterne og gaullisterne,
indtil nu forenet, synes tæt på at bryde op.
For kommunisterne, våbenhvilen er en fælde for tyskerne,
at besejre opstanden.
Det var dengang, at lederen af ​​FFI,
Rol-Tanguy, tager et initiativ hvilket ændrer oprørets forløb.
Her er hans pc, placeret under Place Denfert-Rochereau,
26 meter under jorden.
Det er herfra, han dikterer til sin kone Cécile,
et nyt opkald til den parisiske befolkning.
Succes er en funktion af tal,
den massive rekruttering skal foretages straks.
FFI's mission i Ile-de-France-regionen er:
åbne vejen til Paris for de allierede hære sejrende og byd dem velkommen der.
Regional chefoberst Rol.
Alle ved barrikaderne.
På den fjerde dag af opstanden,
Rol-Tanguy ringer indbyggerne for at genoprette forbindelsen,
med deres revolutionære fortid.
Denne gang bliver hans kald hørt,
mænd, kvinder og endda børn.
Næsten alle bliver involveret.
600 barrikader er rejst i Paris.
En kommunistisk modstandsmand, Edgar Morin,
er på en af ​​dem i Montmartre.
Det var en del af vores ubevidste kollektiv historie.
Det læser vi i vores historiebøger.
Vi ved, at der er 48, 1830, alt det.
Vi læser Victor Hugo, vi læser Les Misérables.
Det virkede naturligt at fortsætte alt dette.
Det er tydeligt, at vi blev båret af entusiasme,
en folkelig glæde, en enorm glæde.
Vi asfalterede gaderne,
vi ødelagde træer,
vi tog gamle madrasser frem, gamle ting og gamle ting.
Vi var meget stolte sådan foran,
men vi var bange.
Vi risikerede at tage en sveske. Det var der ingen tvivl om.
Vi ville gøre noget.
Vi skulle deltage i Befrielsen.
Vi kunne ikke blive gør ingenting, armene hængende.
Handl endelig, deltag.
Det er at gøre sin pligt. Det var normalt.
Det er okay at deltage til en bevægelse,
hvem vil forsøge at sætte uden for tyskerne.
Vi havde lidt af indtrykket for at spilde vores tid,
uden at sige det, vi har ventet længe.
Om aftenen den 22. august kl.
opstanden relanceres.
Vi stopper ham ikke længere.
Ikke engang general von Choltitz,
hvem vil forklare senere efter at have modtaget den dag,
Hitlers formelle ordre,
at reducere kapitalen i en bunke ruiner,
selv om det betyder at gå til grunde for sig selv under murbrokkerne.
Takket være barrikaderne,
denne ordre er nu urealiserbar.
Hvad vil du have, jeg skal fortælle dig?
For os var det en hindring, vi kunne ikke gå ud mere.
Faktisk var vi omringet.
Jeg sagde til mig selv: "Enden kommer."
Det er uundgåeligt.
Et oprør under opsejling i en by,
kan ikke undertrykkes af en hær.
kvalt? Måske ikke.
Men det kan blive til et blodbad.
I Normandiet to dage tidligere,
General de Gaulle mødtes lederen af ​​de allierede hære, Eisenhower,
ved at fortælle ham om hans frygt,
som tyskerne provokerer blodbad i Paris
og at kommunisterne tage magten.
Han truede endda,
at adlyde de allierede stab,
ved at starte den anden DB selv mod hovedstaden.
Hvilket af disse argumenter vinder?
Det får vi aldrig rigtig at vide.
Men den 22. august, general Eisenhower,
giver ordren til den anden DB
og fjerde division amerikansk infanteri,
at skynde sig til Paris.
Jeg var lettet over at vide at vi marcherede mod Paris.
Paris er Frankrigs symbol.
Franskmændene sendte os La Fayette til at hjælpe os,
under vores amerikanske revolution.
Jeg havde læst meget om Paris.
Notre Dame de Paris, De tre musketerer.
Ja, det havde vi i tankerne.
Men vi troede også, at vi skulle finde smukke piger.
Vi havde en enorm tillid i General Leclerc.
Vi sagde til os selv: "Chefen vil klare sig godt,
så det er os hvem var de første til at vende tilbage."
Være den første til at være i Paris?
Selvfølgelig, general!
24. august efter to dage hurtige fremskridt,
den anden DB er femten kilometer væk syd for Paris.
Tæt på målet, men blokeret af en tysk forsvarsbarriere.
Det var dengang, General Leclerc tager akut,
beslutningen om at lancere en avantgarde mod hovedstaden,
uden at vente på størstedelen af ​​tropperne,
med missionen at komme dertil samme aften.
For i Paris er situationen ved at løbe ud af kontrol.
Følgende slagsmål mellem tyskerne og FFI,
det store palads brænder.
Eksplosioner ringer ud.
Tyskerne sprængte flere i luften militære bygninger.
Ligesom telefoncentralen hvor Bernhard Blache holder til.
Forestil dig, at sprænge fire etager i luften,
hvad det vil sige at arbejde.
Du skal trække kabler elektrisk overalt
og fastgør sprængstofferne.
Et kilo sprængstof, relativt lille
og de skal hænge sammen.
Løjtnant von Berlitz var i bilen.
Jeg gav ham detonatoren.
Han trak i håndtaget.
Det var den 24. august.
Og det gav et kæmpe brag.
Når natten falder på,
det er nu himlen som brænder øst for Paris.
SS satte ild Château de Vincennes.
Jeg hørte mine forældre udbryde:
"Det er slottet af Vincennes, som brænder!"
Og som tog mig i deres arme
og hvem viste mig denne gigantiske brand.
Og for mig var det imponerende.
Mens vi var måske en kilometer væk,
at se disse flammer opstå om natten
og resten er sorte,
som om det var næsten endda en indretning,
det var så surrealistisk.
Samtidig starter klokkerne at ringe i hele byen.
På en balkon på Champs-Élysées,
et par plader sin egen samtale.
Lyt til lyden af ​​klokkerne!
Hvis klokkerne ringer, er det fordi Allierede gik ind i Paris.
Klokken er præcis 22:25.
Vi klapper, vi klapper Champs-Élysées, vi klapper!
Så disse er klokkerne af befrielsen!
Vær forsigtig, den skyder!
Det er befrielsens klokker! De allierede har krydset portene til Paris.
Klokken er præcis 22:25.
Når alle disse klokker begyndte at skrige,
at kime, men virkelig, de var stærke.
Det følte vi, at præsterne havde læg al deres styrke i det!
Det var en ekstraordinær glæde!
Det var en glæde ved fællesskabet, Virkelig,
uden mening,
teologisk, ideologisk af begrebet.
Det var et fællesskab for alle. Alle var glade.
Vi var alle sammen.
På rådhuset,
fortroppen i det andet DB,
er lige ankommet til pladsen.
Jeg var på præfektens kontor.
Vi hører skrig, hyl.
Så larm på pladsen.
Jeg skynder mig hen til vinduet,
fra præfektens kontor og jeg ser en tank nedenfor,
en tank, der ikke var en panserdivision til en forandring,
som var franskmand.
Jeg siger: "Det er det, de kommer!"
Tre tanke.
Pansrede biler.
Et par dusin mænd.
Efter anmodning fra general Leclerc, stadig fast i de sydlige forstæder,
det lykkedes dem at omgå tyske vejspærringer
og smutte gennem Italiens port,
til hjertet af hovedstaden.
En følelse som sjældent franskmændene har oplevet det.
Du skal vente til daggry at se deres ansigter.
Kaptajn Dronnes,
som sluttede sig til de Gaulle i 1940.
Han leder Nueve,
regimentets niende kompagni af Tchad,
mest sammensat af flygtninge Republikanerne fra den spanske krig.
Vi ser franske kampvogne,
med fyre, der går ud,
som selv er flyttet til tårer.
I det øjeblik tænker vi ikke at de fleste er spaniere...
Vi er rørt over denne utrolige følelse,
at vi er befriet,
ved, at dette sted det centrale Paris,
hun er selv fri.
Fire tunge år som den,
som pludselig forsvinder.
Endnu, dagen er kun lige begyndt.
På samme tid, i de sydlige forstæder,
de allieredes ankomst.
Vi fik besked på at stoppe fordi general Leclerc,
ville have æren at befri Paris.
Vores bataljonschef fortalte dem: "Det hele er lort!
Vi bevæger os fremad, vi har nej modstand foran os!"
Og så gik vi ind trods ordrer.
Hvorfor vente?
Det gav mening.
Det var det største mit livs eventyr.
Den mest spændende dag i mit liv,
Det er den 25. august.
Ubeskriveligt.
Jeg følte, at jeg opdagede at paradis eksisterer.
Og jeg var der!
Jeg havde torsoen og hovedet,
ud af tårnet.
Pludselig, uden at jeg havde mistanke om det, alt eksploderede!
tyske skytter som ikke har rørt mit hoved,
tak min Gud,
hvem skød og jeg sagde til mig selv:
"Luk ikke din tank og lås dig ikke inde i det.
Bliv udenfor med åbent hoved,
fordi jeg vil se Paris, Paris i jubel!
Vrangforestillinger. Der er ingen anden.
Du er ikke klar over de tusinder og tusindvis af mennesker,
råber Længe leve Leclerc, længe leve de Gaulle,
Længe leve Frankrig,
flag osv.
Forestil dig folkemængderne i gaderne,
hvad angår Frankrigs sejr,
på tidspunktet for VM.
Vi var totalt overvældede.
Hver simpel soldat blev fejret som om han var Eisenhower.
Det var jublende.
Mange af os har tænkt end hvad vi havde været igennem før,
var det værd,
da vi så franskmændenes glæde.
Og i særdeleshed franske kvinder.
Piger...
Pigerne vendte tilbage fuldstændig skøre mænd,
med deres lange solbrune ben.
Pigerne var smukke, strålende, appetitlig.
Det var lykke.
Vi var nødt til at røre ved dem.
De var meget smukkere end tyskerne, selvfølgelig!
Så meget som de andre var strenge,
Jeg ved ikke, hvordan de gjorde det kærlighed, men det skulle ikke være sjovt.
Men de var afslappede!
Hjelm, halsen faldt,
de svinede os hjelme på hovedet.
Han så ikke ens ud end tyskerne.
Jeg sagde: "Han er amerikaner."
Så jeg kastede mig i hans arme!
Hvor er det godt at omfavne sin frihed!
Jeg vil ikke være ond, men der var også en side...
Lidt tiggeri.
Cigaretter!
Har du nogen cigaretter? Har du chokolade?
De sendte os tyggegummi, cigaretter.
Det var da jeg begyndte at ryge!
Cigaretter, tyggegummi, nylonstrømper,
nylonstrømper.
Vi klatrede op på tankene, vi kyssede dem, vi takkede dem,
en anden kom og den startede igen,
Tyggegummi, strømper, alt!
Er denne eufori for tidlig?
Når de allierede passerer,
Cécile Rol-Tanguy kommer ud af det underjordiske husly,
hvor hun tilbragte tiden af opstanden.
Hun bryder ud i gråd.
Disse kvinder, der kastede sig over dem hvem ledede kampvognene,
som kyssede dem fulde på læberne.
Men jeg,
Jeg tog ikke et skridt frem eller tilbage,
Jeg stod der, i kanten af ​​fortovet.
Følelsen...
Men hukommelsen af vores,
at tænke på alle dem som jeg vidste,
hvoraf nogle var blevet skudt,
for andre deporterede.
Jeg havde min far, vi vidste det ikke ikke hvad han var blevet.
Jeg fik at vide, at han var død.
Det var ikke muligt for mig at være,
alle pariseres store glæde.
Jeg føler den samme følelse end dengang.
Ingen tvivl om, det blev hos mig.
Det er det...
Siden barrikadernes dag,
tyskerne har trukket sig tilbage i omkring ti bygninger.
Om morgenen den 25. august, mens de allierede fremskridt mod byens centrum,
en lang kampdag begynder.
Pludselig er den tom,
vi ved ikke hvordan mængden forsvinder.
Og der, vi står over for tyskerne.
Mens amerikanerne sikre den østlige del af byen,
næsten uden at kæmpe,
den anden DB, støttet af FFI,
modtager missionen om at reducere tyske stillinger.
Alle er gradvist restituerede,
på bekostning af flere hundredvis af dødsfald.
Det er voldsomt, det er svært og det er meget...
Det er kort.
Jeg ser røg foran mig.
Jeg hører: "Gå fremad, stop, gå tilbage."
Der var de meget stridbare.
Der var ingen gave!
Vi havde slet ikke indtrykket at de var klar til at overgive sig.
Det var virkelig krig.
Vi troede, de var demotiverede,
men overalt gør tyskerne modstand.
Som her på Majestic Hotel,
hvor det var, en måned tidligere General von Stülpnagel,
en af ​​de medskyldige af angrebet på Hitler.
Efter 1 times kamp,
tyskerne satte ild til deres udstyr og overgivelse.
Men et par minutter senere, under Triumfbuen,
en af ​​dem tøver ikke at angribe kommandør Mirambeau,
en af ​​figurerne fra andet DB.
Der var tyske fanger,
hvem var ved siden af, hvem var under Triumfbuen med os
og i det øjeblik, der er en tysk officer,
der forlod Granada og hvem kastede den på os.
Mirambeau faldt til jorden meget alvorligt såret,
transporteret til hospitalet.
Så du kan se, der var stadig tyskere,
så bestemt nazister, fanatiserede mennesker,
franskmændene behøver ikke tage Paris og må ikke vinde.
Det er os, der bliver cheferne i Frankrig
og hvem vil være herre i Frankrig.
tyske fanger betale for denne adfærd.
Efter en optagelsesscene kommer fra tagene,
5 tyskere er arresteret Star's Plaza.
Her er de med hænderne i vejret,
afvæbnet af en fransk soldat
og frataget deres sko
for at forhindre dem i at flygte.
Men mængden, irriteret, kræver deres død.
Flere kameramænd, herunder François Charlet, filmede scenen.
De dukker op i Friedland Avenue,
fuldstændig omgivet af kvinder og mænd i raseri,
som råbte: "Til døden!"
Soldaten er meget ung,
med sit maskingevær,
rystede i alle hans lemmer.
Sådan stillede han tyskerne op.
At diskutere.
Han vendte sig mod denne vilde skare
og det blev fordoblet med "Til døden!"
Soldaten rystede.
Og en efter en tog han dem alle ned.
Samtidig på militærskolen,
endnu et fald.
Denne film optaget af en pariser, viser tyskere,
som lige er blevet taget til fange efter krigens love.
Men minutterne der går forud, de blev ikke filmet.
Soldater, der var i gang med overgivelse blev skudt ned af franskmændene.
Blandt dem Bernhard Blache.
Når den første skud udbrød,
Jeg kastede mig til jorden.
Jeg havde ingen våben på mig.
Og jeg spillede død.
Så mens jeg var stadig på jorden,
Jeg blev skudt i venstre lår.
En civilist ønsker at afslutte ham på et blankt område.
Men i sidste øjeblik, han er beskyttet af Røde Kors.
På fortovet, vi blev fornærmet ved at råbe:
"Beskidt tæve!"
I mængden var der gammel dame.
Savlen løb ned ad deres hager,
de prøvede at spytte os ovenfor uden at lykkes.
Efter morgenens eufori,
tid til hævn mod tyskerne
og mod deres franske samarbejdspartnere,
dem, der hjalp dem med at tilegne sig kapitalen i fire år.
Fra hans altan på Vincennes løb,
Tonnelier-familiens film modstandsfolk på tagene.
Da der pludselig udbryder en skudveksling.
Deres lejlighed er berørt ved skuddene.
Der var et skud, som var kom ind i rummet.
Og hvem gjorde min mor ondt.
Vi lavede ham en tourniquet, vi tog den ned,
Vi var nødt til at gøre noget.
Og det er der, at gå ned,
fra trappen,
en vis herre, en vis FFI sagde til ham:
"Klip hende, tag hende væk, Det er et samarbejde!"
For hvad ? Hvorfor dette had?
Overalt, beboere tage retfærdigheden i egen hånd,
fuldstændig ustraffet og uden beviser.
Prioriteret mål,
kvinden.
Dem der havde forhold til beboeren.
Se på disse ansigter.
Ikke kvinders.
De af mænd.
Hvordan forklarer man sådan et raseri?
Odile de Vasselot har været resistent siden 1940.
Midt i en efterretningsmission til fordel for de allierede,
hun bliver stoppet ved en fejl af politiet
og taget til præfekturet,
inden de frigives en dag senere.
En fyr kom, han spyttede på jorden foran mig:
"Din skide f***!
Jeg havde indtryk af, at vi skulle tag mig og skyd mig i et hjørne.
Jeg blev tvunget til at vende smertefuldt tilbage i en celle,
hvor der allerede var,
seksten mennesker sidder på jorden,
med ryggen mod væggen, støttende dig selv.
Der var nogle, der var kvinder fuldstændig barberet, barberet,
som vi havde på malet et hagekors,
på huden af ​​kraniet.
Der er en, den var forfærdelig,
hun blev barberet og hun gik rundt på billeder af hende,
med flot blond hår som faldt på hans skuldre.
Hun havde billederne, Jeg ved ikke hvorfor.
Den dag, Henriette Griset,
er anholdt i sin lejlighed af en FFI ven,
hvis tilskud hun havde nægtet.
Der var en flok spidsmus,
"Samarbejdspartneren!"
Så de tog mig på rådhuset i Montreuil.
Og så denne idiot,
ikke meget, men han fik mig hvornår selv klippe mit hår lidt,
en lille smule der og lidt der.
Jeg tror, ​​det var jalousi.
Fordi han kunne lide mig.
Jeg foretrak selvfølgelig,
en tysk soldat,
end en franskmand.
Og jeg tror aldrig, de har fortalt mig det tilgivet.
Hvad lavede folk i nabolaget?
De bragte mig prostituerede, som sov med tyskere,
så jeg beordrer dem til at blive slået osv.
Det frastødte mig.
Jeg sagde: "Overlad hende til mig."
Så snart jeg var rolig med pigen, der var en trappe,
Jeg sagde til ham: "Red dig selv!"
Dette beskidte fænomen fordømmelse,
selvfølgelig skete det.
Alt virkede absolut lurvet, skræmmende.
Jeg så ansigter forbandede fyre.
Jeg så, at de blev slået, måske tortureret,
og det frastødte mig virkelig.
Der var mord,
der var en hel monstrøs del.
Men at vi
vi skjulte, eller rettere vi betragtede os selv,
som fænomener
sekundær, da vi ikke laver omeletter,
uden at knække æg.
Det er de udskejelser, der sker på et tidspunkt,
hvor et samfund er frataget loven.
Også på det tidspunkt gavmilde kræfter,
Kun ondsindede kræfter viser sig.
Afregning af scoringer på den ene side.
Krigsforbrydelser og forbrydelser imod den andens menneskelighed.
Indtil 25. august,
nazisterne, især SS,
begå deres grusomheder.
Elleve fanger skudt og dræbt i Romainville.
Flere dusin gidsler tortureret
og myrdet på Château de Vincennes.
35 modstandsfolk faldt i en fælde
og skudt i Bois de Boulogne.
6 modstandsfolk henrettet i de luxembourgske haver.
Her i Oissery, øst for Paris.
SS låste ham inde i en lade,
snesevis af modstandsfolk såret
og sætte ild til den.
Som i Oradour, to måneder tidligere.
Indtil det sidste, deporterede de jøder og modstandsfolk.
En af dem, Guy Flavien, 24 år gammel,
lanceret på Pantin station,
en billet til sin familie,
da han blev taget bort mod Buchenwald-lejren.
Forlod Fresnes i dag til ukendt destination.
Tak madpakke.
Ugen gik godt og moralen er god.
Vi ses snart. Meget kærlige kys.
En overraskelse dog,
og størrelse.
Efter en uges oprør,
Paris er ikke ødelagt.
Dette er general Von Choltitz.
Byernes frygtelige ødelægger,
meget mere tøvende og endda slå som forventet.
Han gik til den anden DB
og det overføres ved Montparnasse station.
Det var ikke den tyske officer,
meget stiv og meget stolt fyr,
som vi er vant til,
at se på billeder.
Han var en lille buttet fyr.
Paunchy, bange fra vid og sans.
Han så lidt udmattet ud.
Meget besejret.
Vi vil forstå det senere.
Generalen, der frygtede repressalier mod sin familie i Tyskland,
Foregav at kæmpe og gøre modstand,
mens han forberedte sin overgivelse og den tyske garnisons.
Er det ude af menneskeheden at han skånede Paris?
I dag, hans søn vil gerne tro ham.
Fra hans møde med Adolf Hitler,
han vidste, at han ikke ville ødelægge aldrig Paris.
Han elskede Paris.
Allerede i 1932 havde han udført,
hans bryllupsrejse i Paris med min mor.
Og for ham, i slutningen af ​​krigen,
der var ingen grund at tage ansvar,
at brænde en by af sådan verdenskendthed.
For ham, det var helt utænkeligt.
Hvad ville have været meningen med at rasere Paris?
den smukkeste by i verden?
Og hvis, mere enkelt, når vi nærmer os fra slutningen af ​​krigen,
generalen havde frygtet at gå forbi krigsret
og blive skudt af de allierede?
Så slutter en vanvittig uge,
det fra den parisiske opstand,
det eneste rigtige folkelige oprør fra år 1944.
På rådhuset, general de Gaulle bliver hilst velkommen af ​​oprørerne,
som en uge tidligere, havde geninstalleret republikken der.
Paris, Paris forarget!
Paris ødelagt!
Paris blev martyrdød!
Men Paris befriet!
Befriet af sig selv!
Befriet af sit folk!
Han talte godt,
fordi han ikke havde planlagt Bemærk da, da han talte,
det var manden, der talte,
med sit hjerte, og det er vidunderligt.
Han var meget god i sin rolle.
Det vil sige, om Frankrig, der kæmper,
det vil sige fra Frankrig alene!
Af det rigtige Frankrig, af det evige Frankrig!
Hvad imponerede mig, det var denne ivrige skare.
som skreg hans navn,
han blev virkelig hyldet som en frelser.
Vi åbnede vinduet så de Gaulle,
kan hilse på mængden.
Fire måneder efter Pétains besøg,
Pariserne jubler de Gaulle.
Dagen efter, den 26. august,
der er mere end en mio Til Champs Elysees.
Ti gange flere hvad angår marskalen.
Spørgsmål :
Er det den samme skare?
Sandsynligvis ikke, vurderer i dag de fleste historikere.
Lyt dog til, hvad der bliver sagt modstandsmanden Edgar Morin,
hvem er på den dag i optoget.
Frankrig, som var en pétaino-gaullist,
er mindre og mindre blev pétainist
og mere og mere gaulistisk,
siden Pétain skulle være skjoldet
og de Gaulle sværdet.
Men da skjoldet var fuldstændig smuldret, pseudoskjoldet
og sværdets time er kommet,
det er indlysende, at den samme skare der havde klappet Pétain,
klappede de Gaulle med intet mindre af oprigtighed.
I begyndelsen var vi stadig ret pétainistisk, synes jeg,
størstedelen af ​​befolkningen.
Men altså slet ikke.
Vi havde kun én idé, befrielsen til at ændre alt,
at lave alt om.
Et nyt Frankrig.
Et Frankrig, der er ved at blive sig selv igen
og kan endelig vende til fremtiden.
Hvordan føles det den dag denne 14-årige teenager,
Gerard Warter.
Det var en anden by i virkeligheden.
En anden by, en anden atmosfære.
Vi kan næsten sige, at befolkningen også havde ændret sig.
Før var det en befolkning helt koldt,
neutral, gennemsigtig, presset.
Mens der ser vi mennesker som begynder at åbne sig,
at demonstrere,
at vise venlighed.
Vi bliver os selv igen, måske endda,
pendulet, går det lidt for meget langt til den anden side,
er det muligt !
Folk var blevet mere overstrømmende,
end pariserne som regel.
Det var begyndelsen...
Livets begyndelse.
Vi havde indtrykket at lige pludselig,
befrielsen,
var et signal om, at det var nødvendigt...
Beslut dig for at gøre noget.
Vi var 15-16 år.
Livet var ved at begynde, hvad skal vi lave senere?
Paris' befrielse vil have ændret deres liv.
Charles Pegul de Rovin,
manden med maskingeværet,
vil engagere sig i det andet DB,
med Alain Raphaël og Gérard de Chaunac,
han vil forfølge den tyske hær indtil Hitlers ørnerede i Berchtesgaden.
Oberst Henri Rol-Tanguy, leder af FFI,
vil blive integreret i den første hær fransk under general de Lattre,
før de udnævnes til guvernør fra Koblenz i det besatte Tyskland.
Ledsaget af sin kone Cécile,
han bliver der i et år,
ikke langt fra general von Choltitz.
Efter hans fangenskab i England,
generalen vil afslutte hans liv i Baden-Baden,
hvor han vil dø med overbevisning for at redde Paris.
Blev bankmand og derefter skuespiller,
Claude Rich skal spille rollen af General Leclerc,
brænder Paris i filmen?
Edgar Morin vil flytte væk af det kommunistiske parti,
før han blev sociolog verdensberømte.
Forfatteren Roger Grenier bliver en søjler i Gallimard-udgaver.
Hvad angår de anonyme,
de genoptager deres livs gang.
Georges Marcellet bliver skuespiller,
derefter ingeniør,
derefter forretningsfører.
Ligesom hans klassekammerater i fjerde klasse infanteri division,
den amerikanske Jack Port,
vender regelmæssigt tilbage til Frankrig,
for at mindes landingen og befrielsen af ​​Paris.
Han vil modtage Æreslegionen.
De besejrede vil forsøge at genopbygge deres liv,
på murbrokkerne.
Bernhard Blache, bombemanden,
bliver politikommissær.
Friedrich Schefft, en af ​​dem, der deltog i angrebet på Hitler,
vil skabe en modebutik i Göttingen.
Hans Albrecht, Fernandes elsker,
vil være lærer.
Mere urolig end alle andre de andre måske...
Henriette Griset, den unge betjent af Lido,
som elskede tyskerne,
vil date en amerikaner ved befrielsen.
Så vil gifte sig med en franskmand i 50'erne.