Toto je jedna z nejslavnějších epizod druhé světové války.
V srpnu 1944 po čtyřech letech okupace,
Pařížané se bouří proti Němcům,
bez čekání na příjezd spojeneckých vojsk.
Oslavované povstání od generála de Gaulla
během svého slavného projevu radnice.
Paříž, osvobozená!
Sám osvobozen,
osvobodil jeho lid s podporou
a obrys Francie Celý !
Epos vrytý do našich vzpomínek,
kde mají Francouzi nejlepší roli.
Ale je to tak jednoduché?
Lidé z Paříže Opravdu se vzbouřil?
A bylo toto osvobození také příkladný, jak bychom chtěli?
S novými obrázky,
ty jednotlivců,
s posledními přímými svědky.
Chceme vám to říct složitější příběh.
Nevěděli jsme, jestli jsou to lidé kdo opravdu měl,
odolal, zastřelil,
nebo kdo právě začal manžetou kolem paže.
Nevěděl jsem na koho střílet.
Němci, komunisté...
Bylo tam hodně lidí kdo potřeboval pomstu!
Chyba, kterou jsem udělal, byla chodil s Němcem,
ale nelituji toho!
Kdybychom je mohli nakrájet kusů, Němci by to udělali.
Věděl jsem, co nás čeká,
měli jsme být umístěni před zdí a popraven.
o 70 let později,
ohlédnout se za jednou z událostí klíče k naší historii.
Jediné skutečné povstání popularita roku 44.
Vzpoura, která byla daleko vyhrát předem
a která trvá dodnes aby se nás zeptal.
26. dubna 1944.
Jsou nám čtyři měsíce před osvobozením Paříže,
měsíc před vyloděním.
Na radnici maršál Pétain je povzbuzován davem.
Němci, kteří okupují vždy Francie,
zmocnil ho opustit Vichy na několik dní.
Otázka: Komu fandí?
Tyto desítky tisíc obyvatel kteří zpívají Marseillaisu,
Němci zakázali od čtyř let...
Muž, který ve Vichy kolaboroval s okupantem?
Nebo voják, který, čtvrtina století dříve ve Verdunu,
dovedl je k vítězství.
Dny před Pétainovou návštěvou,
spojenci, kteří se připravují vylodění,
bombardoval infrastrukturu Němec,
kasárna, železniční tratě,
továrny.
1000 obyvatel pařížského regionu, zemřel pod bombami.
Nový test pro více rozrušených Francouzů,
zmatenější než kdy jindy
a který prospívá starému maršálovi.
Jacqueline Lajoie, v té době 18 let.
Američané vybombardovali dům jeho prarodičů v Seine-et-Marne.
Vzali všechno vesnice v řadě,
létající pevnost,
který zničil celou vesnici!
Nezůstal stát ani dům.
Víte, byli jsme v pasti.
Nevěděli jsme.
Co se děje ? proč to dělají?
Později jsme věděli, že ano zničit německou armádu.
Francouzi v pasti,
chyceni v jejich rozporech
a snaží se přežít na tento nový test.
V Saint-Ouen, rodina Péchouxů,
natáčí spojenecké bombardování.
Tady je malý Jean-Claude uprostřed ruin.
Znepokojující.
Byl tam úkryt, který byl akorát vedle našeho domu,
bylo to v suterénu budovy.
Byli jsme tam, uzavřeni, zamčené v trezorech,
klenutý sklep.
Byli jsme nacpaní 30 nebo 40 lidmi,
s pouhou svíčkou by to vytvořilo čistý a jednoduchý strach.
Byla to hrozba.
Nebudilo to dojem,
že to pomohlo s nadcházejícím osvobozením.
To může být překvapením, ale na jaře 44.
zdá se, že někdy přichází nebezpečí více spojenců než Němců.
Podle těchto amatérských filmů otočili vojáci,
obyvatelé by byli téměř neškodné.
V Paříži jich je asi 25 000,
často staří nebo velmi mladí.
Kromě několika jednotek SS
většina práce v administraci.
Tento malý film byl natočen od Němce,
Wolfgang Lemke.
Ten den cestoval hlavní město s přáteli.
Jak si můžeme představit, že tyto ulice mír může být brzy,
dějiště krutých bitev?
Jejich exkurze pokračuje letadlem pro přehled hlavního města.
Jako by jim město patřilo.
V Paříži, na rozdíl od provincií,
Němci se nechovají ne v obyvatelích,
ale jako by byli doma.
Zrekvírovali stovky budov v krásných čtvrtích.
A všude se cítí bezpečně.
Jako tady na Place de l'Opéra, kde se nachází Kommandantur.
Žádná ochrana, žádný ostnatý drát,
žádné dohadování.
Jednoduchá bariéra před hotelem Meurice,
kde byl ustanoven velitel Paříže.
Při přání zbavit se Němců,
zdá se, že mnoho Pařížanů přizpůsobili se okupaci.
Poslouchejte, co říká středoškolský student v té době čtrnáctiletý.
Budoucí herec Claude Rich.
Jeho bratr přitom bojuje v Itálii proti Němcům.
Němci, které jsem viděl, byli hlídači.
Necítil jsem žádnou nenávist.
Je to především po válka, kterou jsme se naučili,
koncentrační tábory a všechno to.
Před,
co mě zaujalo,
to jsou Němci měl zápach.
A ten zápach, který měli, byl to orientální tabák.
Když jsme prošli vepředu německé auto,
cítili jsme orientální vůni.
Byla to cesta, nebyli Francouzi.
Tady je jeden z nich,
desátník Hans Albrecht.
Původně ze Stuttgartu,
měl v té době poměr s mladou francouzskou dívkou.
Fernand de Lamare,
můj miláček v Paříži.
Pracovala v našich kasárnách.
V němčině jsme jí říkali Fernande.
Ale já, Věděl jsem, že je to Fernande.
Nedaleko Vítězného oblouku, bylo malé kino.
Často jsem tam s ní chodil.
Šli jsme do útulku místo pro zamilované.
Jakási rotunda na náměstí.
Byla jednou z těch, kteří přemýšleli že my Němci
jsme nejlepší.
Přes všeobecný nesouhlas,
Pařížané se předvádějí s nepřítelem.
Podle zájmu.
Nebo z lásky.
Jako tato Lido uvaděčka, která se schází důstojník na bulvárech.
Prošel jsem kolem kavárny Nasturtiums a on tam seděli.
A najednou, Viděl jsem ho za sebou
a on mi řekl: "Jdete na procházku, slečno?"
Řekl jsem ano.
Vyprávěl mi o válce.
a poté, Kladl jsem mu otázky,
na Němcích
a zaujalo mě to.
A pak jsme se zase viděli,
a pak se mi to líbilo.
Psal básně,
na stromech, na přírodě.
Byli to krásní kluci.
Byl hezký, vysoký, blondýna s modrýma očima.
Paříž byla v mém srdci.
Od kina po kabaret kolem Lida,
všechna tato zařízení fungovala jako v době míru.
Pro nás to byla otázka vědět co byste tam mohli jíst nebo pít.
Alkohol, ženy, párty.
V úkrytu však
nelítostně potlačovaní obyvatelé,
připravit povstání.
Proti okupantům a proti jejich ideologii.
Nejhorší, co svět kdy viděl.
Říkáme jim FFI,
francouzské síly vnitra.
Patří všem politické trendy,
pravá a levá.
Kolik jich je v Paříži?
To se opravdu nikdy nedozvíme.
Desítky tisíc.
Ale mají velmi málo zbraní.
Mezi nimi i aktivista 25letý komunista,
Cécile Rol-tanguy.
Vidíme ji tady s jejím dítětem a kočárek,
ve kterém se skrývá kulomet.
Se svým manželem Henri Rol-Tanguy,
šéf celé FFI z pařížského regionu,
zapojila se k vyhnání obyvatele.
Byl to fašismus.
Dobře jsme věděli, že existuje dobří lidé, bezpochyby.
Ale co mě opravdu zasáhlo, jsou to ti, kteří byli zastřeleni.
Můj otec byl deportován, nevěděli jsme, kde je.
Všechno bylo nesnesitelné.
Jsme přece skvělí lidé.
Udělali jsme revoluci.
Stále víme,
že se můžeme zúčastnit,
na povstání a tak.
Musíme probudit národní cítění,
vzpouru proti této okupaci,
nehodný lidu.
Připravit se na povstání,
hledají odbojáři trénovat obyvatelstvo,
znásobením symbolických akcí.
Jako zde v roce 1942 na Étoile,
když ruší německý obřad.
Ale odpor je malý následovali Pařížané.
Říkali jsme jim teroristé.
Protože zabil. Byl to terorista.
I kdyby byl Němec, přicházel,
s nožem na nedělej hluk,
pak na směnu...
nůž do zad, ten chlap spadl...
Říkali jsme si: „Co to je? Co to znamená ?"
a poté,
takže jsme měli rádio které jsme navzdory všemu poslouchali,
Řekli nám: „Ne, nejsou to teroristé,
Jsou to bojovníci odporu."
Přijali jsme určitou pasivní stránku.
Co jsme mohli dělat?
Nevěděli jsme, na kterou stranu přišlo by vysvobození.
Jednou by přišla, bylo to jisté, ale kdy?
Kde a kým? Nevíme.
6. června 1944.
Událost, která vše změní.
150 000 spojeneckých vojáků přistát v Normandii,
osvobodit Evropu od nacismu.
Tady Londýn
Vrchní velitelství Spojenecké expediční síly
právě zveřejnila následující tiskovou zprávu.
Pod velením generála Eisenhowera
spojenecké námořní síly začalo dnes ráno
vylodění spojeneckých armád na severním pobřeží Francie.
Pamatuji si !
Chápu...
Tak tady to je, lesní požár!
Blesk.
Byl jsem ve své posteli
a slyším křik v domě.
Nejspíš to byla moje matka kdo tu zprávu slyšel.
Byl jsem velmi šťastný. Konečně, Něco se stane!
Začali jsme výrobou vlajek.
To je vše, jsme volní! Jdou Dostaňte Krauts ze dveří!
Byli to Bochesové nebo Schleusové.
Chovali jsme se k nim tak.
Budeme volní. Ale věděli jsme že to nebude hned.
Strašně na mě udělal dojem, odtamtud,
jen jsme o tom přemýšleli.
Brečel jsem.
Plakal jsem, protože jsem řekl:
"To je ono, oni odejdou,
Ublížíme jim."
V následujících dnech
Pokusy nacistické propagandy ukázat, že Francouzi
postavit se na stranu okupanta proti spojencům.
Podívejte se na tyto snímky natočené na stanici ze severu na žádost Němců.
V odvetě za bombové útoky, malá skupina Pařížanů,
týrání zaměstnanců spojenečtí vojáci,
zajat v Normandii.
Existuje také tento obřad překvapující,
na Invalidovně.
3 týdny po vylodění,
1000 nových rekrutů francouzské milice,
slož přísahu pod nacistickým pozdravem,
antikomunisté, antisemité,
jsou to ti, kteří po celé měsíce honit odpor
a Židé po boku Němců.
Další obrázek, ten samý den, na radnici,
přicházejí tisíce Pařížanů uctít ostatky milicionáře
a spolupracovník Philippe Henriot.
Je nám řečeno, že nejsme vlastenci, protože přijímáme,
politiku spolupráce s Německem.
Celé měsíce, Philippe Henriot nabudilo publikum,
prostřednictvím svých rozhlasových projevů.
Právě byl popraven ze strany Odboje.
Tyto obrázky z července jsou znepokojující.
Ale jsou zavádějící.
Protože od přistání, aniž by se něco objevilo,
novou rovnováhu sil se usadil v hlavním městě.
Němci byli mnohem méně arogantní.
Už to nebylo to samé.
Došlo k evoluci,
dobře pro nás a pro ně méně dobré.
Měli jsme dojem že se Němci stahují,
trochu jako ústřice pod citronem.
Vrátili se domů,
u velitelů, v kasárnách,
viděli jsme je méně.
Na druhou stranu vtrhli Pařížané rád,
kousek ulice.
Byli to oni, kdo vyrazili do ulic, řekněme.
Drobné, ale výmluvné znamení.
Zatímco výstřely jsou vždy trestáni smrtí,
novináři natáčejí Němce na skrytou kameru.
Přiblíží se na pár metrů vojáci,
navzdory hluku jejich fotoaparátů.
Jako by už Němci už nebyly děsivé.
To je okamžik, kdy odpor se rozhodne zasadit ránu.
Toto je Robert Chambeiron,
bývalý zástupce Jeana Moulina.
Pod falešnou identitou,
je jedním z členů Rady Národní odpor.
Nyní jsme přesvědčeni,
že Němci nejsou neporazitelní
a není důvod ne bojovat
a že když budeme bojovat, můžeme vyhrát.
Rozhodli jsme v Národní radě odboje,
ke 14. červenci 1944
velkou demonstrací.
a vydáme slogan ženám a dívkám
Paříže vyjít do ulic,
s červenými šaty, modré pásy,
bílé živůtky vidět průvod modrá, bílá, červená,
pod nosem Němců den je velký 14. července.
Tohoto historického 14. července
zbylo jen těchto pár obrázků diskrétně zastřelen,
které zobrazují tříbarevné emblémy prodává se za nos a vousy,
Francouzská policie a Němci,
které už nereagují.
Ten den 100 000 demonstrantů,
především levicoví aktivisté,
průvod v pařížském regionu, jak dokazuje tato jediná fotografie,
pořízená ve Vitry-sur-Seine.
Zpráva z komunistické strany zmiňuje vlajky,
bannery,
letáky rozdávané v procesích.
Zpíváme Marseillaisu vzdor okupantovi.
Jako na zkoušce šatů před revoltou.
V Paříži,
obyvatelé začínají přijímat cenu, kterou zaplatí za jejich propuštění.
Na konci války,
když jsme viděli pevnosti létání pojď,
které byly vždy velmi vysoké, velmi četné,
a když bylo slunce, měli jsme dojem roje včel
a to bylo...
Lidé vycházeli ven, nechodili do útulků,
přišli, chtěli je sledovat
a lidé křičeli: „Bomba!
Zabij je !"
Naučili jsme se nenávisti a přijal válku.
Ukotveni ve svých kasárnách,
němečtí vojáci začít se bát.
Podívejte se na tyto fotografie zřejmě neškodný,
pořízená v kasárnách Clignancourt.
Vidíme tam administrativní pracovníky armády,
většinou starý,
naléhavě přijímat vojenský výcvik.
Za fasádou se usmívá,
ještě tomu věří?
Byla to hrozná doba tato nejistota.
Zvrat jsme uhodli že to bude trvat.
Věděli jsme, že nemáme šanci porazit americké mocnosti
a Britové.
Z mého pokoje v Hôtel de France,
Podíval jsem se z okna,
Viděl jsem létat letadla anglický a americký,
které letěly velmi nízko a já si říkal:
„Co to dá, když mohou takhle beztrestně krást?
Ale pro nás, nebylo na výběr.
Co jsme mohli dělat? Na poušť?
Jednoho dne uklízečka, která promluvil pár slov německy a řekl mi:
„Nechceš jít se mnou?
Pojď se mnou."
Mohl jsem ji následovat.
A pravděpodobně by to přede mnou skryla ve svém bytě, ale...
Já, mé svědomí, moje povinnost jako vojáka,
to by byla dezerce.
Zlomilo by mi to srdce opustit ostatní
a tiše zmizet.
Báli se, že se bát,
měli strach.
Nevím.
Nechte je ublížit,
že Američané,
nechovej se moc dobře.
Báli se, že Američané chovají se,
jako oni se chovali,
nikdy nevíme !
Měli jsme na mysli jen jednu věc,
vyjít bezpečně z této bažiny.
S tou myšlenkou jsme se smířili ustoupit.
Tato válka byla stejně prohrál.
Co žádný německý voják zatím si neuvědomuje,
je to nejvíc vůdci Wehrmachtu,
pravidelná armáda, je obětí stejných pochybností.
A to v hotelu Majestic, jehož obranyschopnost je posílena,
Carl-Heinrich von Stülpnagel,
vedoucí administrativy armáda ve Francii,
antinacista, také hledá,
k ukončení války.
20. července 1944
den, který se mohl změnit běh dějin.
ve východním Prusku, bombový útok,
zničil Hitlerovo sídlo
a hluk běží že Führer je mrtvý.
Generál von Stülpnagel je jedním ze spiklenců.
Svolá ještě téhož večera jeho asistenti v hotelu Majestic,
s poručíkem Schefftem.
Členové generálního štábu byli v kanceláři.
Bylo nám řečeno: "Pánové, Führer je mrtvý."
Scheffte, hned se uvidíme v Saint-Germain-en-Laye.
Jdi snížit frekvence SS a zpravodajské služby.
Budou internováni Za soumraku.
Toto je operace v což mnozí doufali.
V noci bez nikoho neuvědomuje si to,
pařížští SS jsou zatčeni
a pravidelná armáda, Wehrmacht, převzít moc.
Dokud se neobjeví zprávy z Německa.
Sám nebo skoro mezi jeho spolupracovníky,
Führer zázračně přežil
a útok je neúspěšný.
Hitlerova reakce byla neúprosná.
Stülpnagel je oběšen v berlínském vězení,
zatímco v Paříži je jmenován generál kteří nikdy neuposlechli rozkazů.
Dietrich von Choltitz.
Jeho poslání, připravit obranu Paříže.
Generál zemřel v roce 1966.
Jeho syn Timo von Choltitz,
souhlasil, že se s námi setkáme.
Tohle je můj otec a já.
Opravdu to nevypadá pohodlně oba !
A tam ho vidíš se svými vojáky,
po bitvě o Rotterdam.
Bylo to v Rotterdamu v roce 1940,
co se objeví poprvé veřejně generál,
když je město srovnáno se zemí německým letectvem.
Najdeme to později v SSSR,
kde ničí města Sevastopol,
Kyjev, Charkov a mnoho dalších.
Měl pověst,
být brutálním ničitelem měst.
Byla to jedna ze strategií Němci používané v Rusku.
Téměř zničili vše, co jim stojí v cestě.
každý dům, každá stodola byla spálena,
ať už je to kámen nebo dřevo.
Všechno bylo zničeno při ústupu z Moskvy.
Byl to princip spálené země.
Můj otec mluvil s Hitlerem obrany Paříže.
Dobře věděl, že mu bude dáno rozkaz učinit z něj pole ruin.
Bylo tam 22 000 vojáků,
na koho se mohl spolehnout.
To je případ seržanta Blache,
zodpovědný za komunikační jednotku v 15. obvodu.
Byl jsem technik a řekli si:
"Tento muž je talentovaný, bude toho schopen." postarej se o výbuchy."
Tak jsem byl poslán do společnost průkopníků,
kde mě učili manipulovat s výbušninami,
aby je spustil...
Vrátil jsem se ke své jednotce a dodali nám výbušniny.
Ve stejné době v Normandii
Stalingrad na Západě, jak tomu budou Němci říkat.
Od přistání,
Hitlerovy armády jsou proti Tvrdý odpor spojenců,
skoro fanatik,
jak voják zjistí Američan Werner Kleeman.
Němci byli fanatický a drsný
a smrt pro ně nic neznamenala.
První 3 dny jsme se obklopili skupina 6 Němců
a velitel naší roty požádal je, aby se vzdali
Odpověděli: "Ne!"
Tak jsme použili náš plamenomet a opekli jsme je.
Jsou to typ fanatiků které jsme měli před sebou.
1. srpna
spojenci získali posilu 15 000 Francouzů,
druhé obrněné divize,
vylodili se postupně v Normandii.
Ze severní Afriky procházející Anglií,
velel generál Leclerc,
tito Francouzi mají posedlost.
Zachraň Paříž.
Všichni jsme doufali, že můžeme,
po překročení Normandie,
přijet do Paříže, hlavního města Francie a pomsta.
Museli jsme jít rychle, všichni jsme si toho byli vědomi,
protože je Paříž nechtěl skočit?
Co dělají Němci šel demolovat v Paříži?
Na začátku měsíce srpna,
po dvou měsících bojů,
Američané generála Pattona
podaří prolomit čáry Němci v Avranches.
Ale spojenecký generální štáb na kterém závisí druhá DB,
chce obejít Paříž na severu a jihu,
vyhnout se přímé konfrontaci.
Podle plánů Generalissima Eisenhowera,
Paříž bude osvobozena během měsíce září,
když spojenecký předvoj míří směrem k Německu to projde.
Generál Eisenhower a generál Bradley,
nechtěl osvobodit město,
protože nechtěli žádné boje z ulic, z domů do domů.
Pouliční rvačka se bije z domu pro toho druhého je to nejhorší.
Bylo nám řečeno, že cíl neměl osvobodit Paříž,
ale zabít Němce.
Snili jsme o vítězství ve válce,
ať se vydáte jakoukoli cestou porazit Němce.
V Paříži, zbaveni informací,
obyvatelé hrozby ignorují které je tíží.
Už jsme nemohli slyšet Londýn,
od chvíle.
Bylo to tak matoucí že už jsme nic neslyšeli.
Takže v podstatě jsme žili,
žili jsme přítomností,
žili jsme každý den trochu jako velmi malé děti ano.
Jako důkaz tento úžasný film,
zastřelen rodinou Péchouxů,
15. srpna na březích Marny.
Byli to oni, kdo natáčeli Americké bombardování.
Tentokrát, když jsou spojenci ještě desítky kilometrů daleko,
obyvatelé se koupou v řekách,
jako by bitva byl předem daný závěr.
Když vidím obrázky které tehdy natáčel můj otec,
nepochybně, nebyla žádná starost,
ale spíše velký propuštění populací,
kteří byli opravdu 100% šťastní.
Myslím, že měli opravdu důvěřovat,
že věci šly správným směrem, téměř nevratně.
Pořád jsme byli uprostřed válka v uvozovkách,
ale duchové měli chodit tvrdě,
říct : "To je ono, jsme na konci!"
V polovině srpna
Pařížané jsou daleko představit si ten odpor,
se chystá zasadit velkou ránu
a vrhnout všechnu svou sílu v bitvě.
Pro odpor nelze čekat už nejsou spojenci, aniž by něco dělali.
V Paříži začíná nová etapa, povstání.
Jako o měsíc dříve, dne 14. července
výzva k sabotáži a stávka je zahájena,
směrem k dělníkům.
Tisíce lidí zastavit práci.
Ale tentokrát,
bojovat.
Už žádné vlaky,
už žádná elektřina nebo téměř.
Už žádná policie v ulicích.
I oni stávkují.
Za pouhých pár hodin,
život se v pařížském regionu zastaví.
Pořád jsem se nudil protože už jsem neměl,
spojení s Paříží,
ale přišlo mi to normální.
Pochopil jsem, že jde něco se stalo.
Lidé museli být vyškoleni Francouzi v bitvě.
Nemohli jsme nechat francouzský lid,
kromě vlastního osvobození.
Atmosféra bdění zbraní,
na nádvořích budov, Němci spálí své archivy.
Vyklidili nábytek, často ukradený, do Německa.
Posílají pryč ty, kteří nebudou v boji nepoužitelné.
Gestapo, určití kolaboranti.
Nemohli mě vzít.
Robert před tím vším řekl:
"Vrátím se pro tebe."
Ale kam mě vzali?
18. srpna 1944
napětí je na vrcholu.
Obrovské německé obrněné konvoje,
na ústupu z Normandie,
překročit hlavní město ze západu na východ.
byl jsem pobouřen,
myslet si, že by mohli odejít aniž by byl vyhozen.
Je to opravdu tato věta to mi vyšlo.
Neopustíme je nechat tak.
A tak můj manžel, který věci věděl,
že jsem nevěděl, uklidnil mě.
Ale nezlob se, počkej
uvidíš zítra.
Ten den, Henri Rol-Tanguy,
vychází ze schůzky s vůdci odboje,
v kavárně v sedmé čtvrť.
Přicházejí různé pohyby souhlasit,
na vypuknutí nepřátelství.
Vrátil se domů do Montrouge,
Uprostřed noci, a ve strachu z odsouzení,
zahajuje šéf FFI,
okamžité lidové povstání.
Můj manžel mi řekl: "Budeš bít."
Ale byly 3 hodiny ráno.
Řekl jsem mu: „V budově takhle neumím psát,
to dělá hluk."
A tak jsem se poflakoval,
tolik, kolik jsem mohl přinést do 6 hodin ráno
Pak v 6 hodin ráno jsem zasáhl.
Odešel s papírem.
Rozkaz z 19. srpna, ve kterém se říká,
že povstání bude následovat.
Text Rol-Tanguy je vytištěn a omítnuté po celém městě.
Každému, co jeho vlastní, podle dobových slov.
Po čtyřech letech okupace
ponižování, pronásledování.
Pařížanům se říká připojit se k FFI
a jít do útoku.
Manžeta na paži.
Použití Molotovových koktejlů a staré zbraně.
Odbojáři vycházejí tajnost,
obtěžovat nepřítele a pokusit se zmocnit se jejich zbraní.
Jako tato mladá dívka Anne-Marie Dalmaso,
kdo mu vytrhne pušku na zraněného Němce.
Než ho odložíš.
Jen 22 let.
nebo George Duxon,
tento veterán z roku 1940,
utekl ze zajateckého tábora,
který právě vyhodil do vzduchu tank Němec s granátem.
Byli pro mě hrdinové.
Bylo to ještě 4 a půl roku,
že jsme žili život zvířat,
obsazené Němci.
Nezbylo nic.
Už nebyla žádná hrdost, už žádná čest...
A pak to byl najednou sen,
které jsme dělali každý den poslech londýnského rádia,
vidíme tyto lidi kteří po nich stříleli,
přede všemi.
Srdce bitvy leží zde,
na policejním ředitelství, na Île de la Cité.
2000 policistů, kteří byli stávka od 15. srpna
převzali kontrolovanou budovu ze strany vichistických úřadů.
Student strojírenské školy,
kdo chce bojovat, přidá se k nim.
Byl tam obrovský nepořádek na nádvoří prefektury.
Byly tam kamiony, auta,
zničená auta, tam bylo všechno a bláznivý svět.
Kolem projížděli Němci v kamionech a pokaždé stříleli.
A měl jsem malý revolver.
A přiznám se, že jsem začal u okna s mou zbraní,
a vystřelil jsem.
Na palubě tohoto hořícího náklaďáku je německý Blache.
Zakřičel jsem: "Všichni ven!"
Mezi těmi, kteří vyskočili z náklaďáku, pět bylo zraněno na zemi.
Jedno si ještě pamatuji z těch, kteří mě prosili:
"Bernarde, pomoz mi!"
Byl zastřelen v žaludku.
Vždy si to budu pamatovat, protože Je to stále smutná podívaná.
Jeho přítel, který se třásl strachy,
kdo plakal
a na kterém byla fotografie jeho rodiny.
O pár set metrů dál,
obyvatelé sousedství pozorovat scénu.
Pokaždé jeden z nás se to dotklo,
dav řval radostí.
Řekl jsem: "Zaútočíme na ně!"
Měl jsem pušku, pistoli a dva granáty
a křičel jsem: "Vpřed, puška ve vzduchu!
S křikem přecházíme most a uvidíme, co se stane."
A tam všichni, kteří tam byli na Place du Châtelet,
utekli.
Během prvních hodin,
jen málo obyvatel se připojí k FFI.
Většina sleduje boje,
někdy předstírat účast,
jak poznamenává Georges Marcel, Gaullistický odpor.
Během povstání, pařížské obyvatelstvo,
velká část zůstal doma,
nebyli uvnitř ulice uprostřed střelby.
Přišli dolů, aby měli zdá se, že se účastní.
Nevím kvůli čemu tam byli. Dívali se.
Jakmile německé auto nebo přijel sajdkár nebo něco jiného,
pluly zpět plnou rychlostí na schodech doma.
Tam byli povoláni strašáci vrabci.
Další den, gaullistická skupina investuje,
jeden ze symbolů Paříže, také ovládaná Vichy.
Radnice.
Byli jsme velmi motivovaní,
bylo nám řečeno, že musíme vzít radnici
a odešli jsme do hotelu město Paříž a usadit se tam.
Neváhali jsme ani vteřinu.
Rychle jsme vstoupili, bez odporu.
Všichni zaměstnanci odcházeli, všichni byli pryč!
Utekli z radnice!
Znovu jsme získali majetek,
z pařížské radnice.
Jeli jsme domů.
Do zbraně, občané!
Vytvořte své prapory!
Pojďme ! Pojďme !
Jen nečistá krev...
Nepředstavitelná situace Před pár dny.
Zatímco Němci jsou stále všude v Paříži
a že mají několik desítek tanků,
muž z De Gaulle, Marcel Flouret,
nedávno seskočil padákem z Alžíru,
přebírá úřad prefekta,
jménem prozatímní vlády Francouzské republiky.
Za pár minut,
novou moc v čele s Gaullisté se tvoří v srdci Paříže,
proti Němcům, ale také obsadit zemi,
proti komunistům v poválečné perspektivě.
Mezi nimi politici,
ale i studenti, intelektuálové,
všichni dobrovolníci a bez politických zkušeností.
Tady v prefektově kanceláři,
Charles Pegul de Rovin,
který vyměnil svou zbraň proti kulometu.
Zatímco již,
jsou slyšet první tanky.
Přijíždí německá kolona tanků,
který šel po nábřežích.
Vepředu byl německý motorkář,
důstojník ve věži tanku, venku.
A jsou vydány příkazy:
"Především nikdo nestřílí."
Perfektní.
Je tam c***,
kdo vezme svou zbraň a "pánev", motorkář ve vzduchu.
A v tu chvíli,
důstojník se vrací,
zavře věž a dělo směrováno na radnici.
A protože jsem katolík a věřící,
Udělal jsem své znamení kříže. Řekl jsem: "Je konec,
válka skončila, on bude podělat radnici."
Vystřelil z děla. Bylo hotovo.
Přijímal rozkazy nebo spěchal na odchod,
protože tam bylo celá kolona za sebou...
Pokračovali.
Němci právě objevili skoro náhodou,
že radnice, po policejním ředitelství,
je v rukou Odboje.
Báli jsme se, že vstoupí na radnici,
protože tanky by měly mohl rozbít dveře
a vejít do radnice.
A to by byla katastrofa.
O pár hodin později, tanky jsou zpět.
Útočí na budovu.
Ale ještě jednou,
opouštějí místo bez zjevného důvodu.
Druhého dne povstání, otázka je platná.
Co chce generál von Choltitz?
Proč neútočí do budovy dobyté Odbojem,
zatímco ve stejné době, Varšava,
hlavní město Polska, který také povstal,
je ničen německou armádou.
Můj otec věděl, že musí začít ničení Paříže.
Pro Notre Dame,
Bylo potřeba 1,5 kg TNT.
Pro Pantheon, možná tři kila.
A TNT, můj otec jich měl spoustu.
Měl v Paříži více než 300 torpéd,
ze zásob německé armády.
Obsahovalo torpédo až 1000 kg TNT.
Bylo dost p vybuchnout,
všechny památky Paříže za jediný čas.
Chce ale generál bojovat?
O tři dny dříve, na vyžádání od švédského diplomata,
Raoul Nordling,
propustil několik tisíc politické vězně.
Daleko od zničení Paříže,
zdá se, že chce vyjednávat.
Podívejte se na tyto fotografie, v Porte d'Orléans,
vyjednávat s Němci s FFI.
20. srpna k překvapení všech
s několika podepisuje příměří Gaullističtí povstalci.
Oficiálně evakuovat raněné.
Zatímco povstání právě začíná,
reproduktorová auta vyzvat k ukončení bojů.
Kvůli daným slibům podle německého velení,
neútočit na veřejné budovy,
obsazené francouzskými vojsky,
vláda republiky Francouzka se tě ptá,
zastavit útok proti okupantovi
až do evakuace Paříže.
Vysvětlení přijde později.
Němci si přejí především,
držet bez os provoz v Paříži,
evakuovat své jednotky.
Protože o pár dní dříve,
Spojenci se vylodili v Provence
a Hitlerova armáda, chycená v kleštích,
nyní zálohuje nuceni do Německa,
obnovit obrannou linii.
Pro povstalce na radnici,
příměří je již vítězstvím.
Umožňuje vám čekat příchod spojenců,
při vzdalování se zničení Paříže.
V prefektově kanceláři,
nastává zvláštní atmosféra.
Podle svých vlastních přiznání,
tito mladí odbojáři žijí jeden z nejkrásnějších okamžiků jejich existence.
Jako Roger Grenier.
Musel jsi vidět prefektovu kancelář,
s velmi pěknými dívkami,
kdo volal,
přítel, který byl v zadní části místnosti,
se svým rádiem, se snažil chytit nějaký jazz.
Bylo tam určité nadšení, holky, vzpomínám si,
cvičili v kanceláři dny, kdy nic nebylo,
trénoval s velkými obtížemi vyrábět Molotovovy koktejly.
Někdy tam byly romantické rivality,
dva muži, kteří se milovali od stejné dívky.
To se stává.
Ten, který se nám líbil, trochu jsme s nimi hecovali,
ale nemysleli jsme na maličkosti,
problém obrany hotelu město pro nás bylo důležité na prvním místě.
Je to zjevně naprosto vzrušující.
Navíc věříme, že jsme nezranitelní.
Byl tam přítel velmi laskavý, velmi skromný.
Bylo mu řečeno: "Stůj tam",
seděl na prefektově místě.
Cítili jsme se, jako bychom byli,
nová síla, stejně trochu.
Nová síla, která není každému podle chuti.
Protože pokud jsou přítomni gaullisté v centru Paříže,
vzali komunisté kontrola několika čtvrtí,
zejména na předměstí.
A někteří se bojí.
V té době FFI, Vůbec se mi nelíbily.
Nebyl jsem jediný.
Trochu jsme se báli.
V určitých prostředích trochu jsme se báli.
Vzpomněli jsme si na 36.
kde jsme zpívali Internacionálu pod našimi okny.
Byli to komunisté kdo tomu skutečně věřil,
co jsme neudělali v 36, teď jsme to chtěli udělat.
Bylo tam velké napětí.
Těžká atmosféra...
I v rámci odporu, napětí roste.
21. srpna třetí den povstání,
komunisté a gaullisté,
až dosud sjednoceni, zdá se, že je blízko k rozchodu.
Pro komunisty příměří je past Němců,
porazit povstání.
Tehdy šéf FFI,
Rol-Tanguy, přebírá iniciativu která mění průběh povstání.
Zde je jeho PC, umístěné pod Place Denfert-Rochereau,
26 metrů pod zemí.
Odtud diktuje své ženě Cécile,
nový hovor k pařížskému obyvatelstvu.
Úspěch je funkcí čísel,
ten masivní nábor musí být provedeno okamžitě.
Poslání FFI regionu Ile-de-France je:
otevřít cestu do Paříže pro spojenecké armády vítězí a přivítáme je tam.
Krajský vrchní plukovník Rol.
Všichni na barikádách.
Čtvrtého dne povstání,
Rol-Tanguy volá aby se obyvatelé znovu spojili,
se svou revoluční minulostí.
Tentokrát je jeho volání vyslyšeno,
muži, ženy a dokonce i děti.
Zapojí se téměř každý.
V Paříži je postaveno 600 barikád.
Komunistický odbojář Edgar Morin,
je na jednom z nich na Montmartru.
Bylo to součástí našeho podvědomí kolektivní historie.
Čteme to v našich historických knihách.
Víme, že jich je 48, 1830, všechno.
Čteme Victora Huga, čteme Les Misérables.
Zdálo se to přirozené v tom všem pokračovat.
Je zřejmé, že jsme byli unášeni nadšením,
lidová radost, obrovská radost.
Vydláždili jsme ulice,
ničili jsme stromy,
vyndali jsme staré matrace, staré věci a staré věci.
Byli jsme tak hrdí vepředu,
ale báli jsme se.
Riskovali jsme, že si vezmeme švestku. O tom nebylo pochyb.
Chtěli jsme něco udělat.
Museli jsme se zúčastnit Osvobození.
Nemohli jsme zůstat nic nedělání, ruce svěšené.
Konečně jednat, účastnit se.
Dělá to svou povinnost. Bylo to normální.
Účastnit se je v pořádku k hnutí,
kdo se pokusí dát mimo Němce.
Měli jsme trochu dojem za plýtvání naším časem,
aniž bych to řekl, čekali jsme dlouho.
Večer 22. srpna
povstání je znovu zahájeno.
Už ho nezastavíme.
Ani generál von Choltitz,
kdo vysvětlí později po obdržení toho dne,
Hitlerův formální rozkaz,
snížit kapitál v hromadě ruin,
i kdyby to znamenalo, že sám zahyne pod troskami.
Díky barikádám,
tato objednávka je nyní nerealizovatelná.
Co chceš, abych ti řekl?
Pro nás to byla překážka, už jsme nemohli jít ven.
Ve skutečnosti jsme byli obklíčeni.
Řekl jsem si: "Konec se blíží."
Je to nevyhnutelné.
Ve městě se schyluje k povstání,
nelze potlačit armádou.
Udušený? Možná ne.
Může se ale změnit v krvavou lázeň.
V Normandii, o dva dny dříve,
Generál de Gaulle se setkal vůdce spojeneckých armád Eisenhower,
tím, že mu řekl o svých obavách,
že Němci provokují masakr v Paříži
a že komunisté převzít moc.
Dokonce vyhrožoval,
neuposlechnout spojenecký personál,
samotným spuštěním druhé DB směrem k hlavnímu městu.
Který z těchto argumentů zvítězí?
To se opravdu nikdy nedozvíme.
Ale 22. srpna generál Eisenhower
dává příkaz druhému DB
a čtvrtá divize americká pěchota,
spěchat do Paříže.
Ulevilo se mi, když jsem to věděl že jsme pochodovali do Paříže.
Paříž je symbolem Francie.
Francouzi nás poslali La Fayette, aby nám pomohl,
během naší americké revoluce.
O Paříži jsem toho hodně četl.
Notre Dame de Paris, tři mušketýři.
Ano, to jsme měli na mysli.
Ale taky jsme si mysleli, že jdeme najít hezké dívky.
Měli jsme obrovskou důvěru u generála Leclerca.
Řekli jsme si: "Šéf si poradí dobře,
abychom to byli my kteří se jako první vrátili."
Být první v Paříži?
Samozřejmě, generále!
24. srpna po dvou dnech rychlý pokrok,
druhý DB je patnáct kilometrů daleko jižně od Paříže.
Blízko branky, ale zablokovaný německá obranná bariéra.
Tehdy generál Leclerc bere naléhavě,
rozhodnutí zahájit avantgardu směrem k hlavnímu městu,
bez čekání na většinu vojáků,
s posláním dostat se tam téhož večera.
Protože v Paříži se situace vymyká kontrole.
Následující souboje mezi Němci a FFI,
Velký palác hoří.
Ozvou se výbuchy.
Němci jich několik vyhodili do povětří vojenské budovy.
Stejně jako telefonní ústředna kde se nachází Bernhard Blache.
Představte si, že vyhodíte do vzduchu čtyři patra,
co to znamená pracovat.
Musíte tahat kabely všude elektrika
a připevněte výbušniny.
Kilo výbušnin, relativně malý
a musí být propojeny.
Poručík von Berlitz byl v autě.
Dal jsem mu rozbušku.
Zatáhl za páku.
Bylo 24. srpna.
A udělalo to obrovskou ránu.
Jak padá noc,
teď je to nebe který plápolá na východ od Paříže.
Esesáci zapálili Château de Vincennes.
Slyšel jsem, jak rodiče křičí:
„To je hrad z Vincennes, který hoří!"
A kdo mě vzal do náruče
a kdo mi ukázal tento gigantický oheň.
A pro mě to bylo působivé.
Zatímco jsme byli možná kilometr daleko,
vidět tyto plameny vycházet v noci
a zbytek je černý,
jako by to bylo skoro i dekorace,
bylo to tak surrealistické.
Zároveň se spustí zvony zvonit po celém městě.
Na balkóně na Champs-Élysées,
pár záznamů jeho vlastní konverzaci.
Poslouchejte zvuk zvonů!
Pokud zvony zvoní, je to proto, že Spojenci vstoupili do Paříže.
Je přesně 22:25.
Tleskáme, tleskáme Champs-Élysées, tleskáme!
Tak tohle jsou zvony osvobození!
Pozor, střílí!
To jsou zvony osvobození! Spojenci překročili brány Paříže.
Je přesně 22:25.
Když všechny tyto zvony začal křičet,
zazvonit, ale opravdu, byli silní.
Cítili jsme, že kněží ano dejte do toho všechnu svou sílu!
Byla to mimořádná radost!
Byla to radost ze společenství, Opravdu,
beze smyslu,
teologický, ideologický termín.
Bylo to společenství všech. Všichni byli šťastní.
Byli jsme všichni spolu.
Na radnici,
předvoj druhé DB,
právě dorazil na náměstí.
Byl jsem v prefektově kanceláři.
Slyšíme křik, vytí.
Pak hluk na náměstí.
spěchám k oknu,
z prefektovy kanceláře a dole vidím nádrž,
tank, který nebyl pro změnu tanková divize,
který byl Francouz.
Říkám: "To je ono, jdou!"
Tři tanky.
Obrněná auta.
Několik desítek mužů.
Na žádost generála Leclerca stále trčí na jižním předměstí,
se jim podařilo obejít Německé zátarasy
a proklouznout branou Itálie,
do srdce hlavního města.
Emoce jako málokdy Francouzi to zažili.
Musíte počkat na svítání vidět jejich tváře.
Kapitán Dronne,
který se připojil k de Gaulle v roce 1940.
Vede Nueve,
devátá rota pluku z Čadu,
složený převážně z uprchlíků Republikáni španělské války.
Vidíme francouzské tanky,
s kluky, kteří jdou ven,
kteří jsou sami dojati k slzám.
V tu chvíli nemyslíme že většina jsou Španělé...
Jsme dojati tímto neuvěřitelným pocitem,
že jsme osvobozeni,
tím, že toto místo centrální Paříž,
ona sama je volná.
Čtyři těžké roky takhle,
kteří náhle zmizí.
Dosud, den teprve začal.
Zároveň na jižním předměstí
příchod Spojenců.
Bylo nám řečeno, abychom přestali protože generál Leclerc,
chtěl mít tu čest osvobodit Paříž.
Velitel našeho praporu jim řekl: „To je všechno blbost!
Jdeme vpřed, nemáme žádné odpor před námi!"
A tak jsme vstoupili navzdory rozkazům.
Proč čekat ?
Dávalo to smysl.
Bylo to největší dobrodružství mého života.
Nejúžasnější den mého života,
Je 25. srpna.
Nepopsatelný.
Měl jsem pocit, že objevuji že ráj existuje.
A byl jsem tam!
Měl jsem trup a hlavu,
ven z věžičky.
Najednou, aniž bych to tušil, všechno explodovalo!
Němečtí střelci kteří se nedotkli mé hlavy,
děkuji můj Bože,
kdo střílel a řekl jsem si:
„Nezavírej nádrž a neuzavírej se v tom.
Zůstaň venku s otevřenou hlavou,
protože chci vidět Paříž, Paříž v jásotu!
Bludný. Žádný jiný neexistuje.
Neuvědomuješ si ty tisíce a tisíce lidí,
křičí Ať žije Leclerc, ať žije de Gaulle,
Ať žije Francie,
vlajky atd.
Představte si davy v ulicích,
pokud jde o vítězství Francie,
v době konání mistrovství světa.
Byli jsme úplně ohromeni.
Každý prostý voják byl oslavován jako by byl Eisenhower.
Bylo to jásavé.
Mnozí z nás si mysleli než tím, čím jsme prošli předtím,
stálo to za to,
když jsme viděli radost Francouzů.
A zejména Francouzky.
holky...
Dívky se vrátily úplně blázniví muži,
s jejich dlouhýma opálenýma nohama.
Holky byly krásné, zářivý, chutný.
Bylo to štěstí.
Museli jsme se jich dotknout.
Byly mnohem krásnější než Němci, samozřejmě!
Jakkoli byli ostatní přísní,
Nevím, jak to udělali láska, ale neměla to být zábava.
Ale byli v klidu!
Helma, krční páteř spadla,
posrali nás helmy na hlavách.
Nevypadal stejně než Němci.
Řekl jsem: "Je to Američan."
Tak jsem se mu vrhla do náruče!
Jak dobré je přijmout svou svobodu!
nechci být zlý, ale byla tu i strana...
Trochu prosit.
Cigarety!
Máte nějaké cigarety? Máte čokoládu?
Poslali nám žvýkačky, cigarety.
Tehdy jsem začal kouřit!
Cigarety, žvýkačky, nylonové punčochy,
nylonové punčochy.
Vylezli jsme na tanky, líbali jsme je, děkovali jsme jim,
přišel další a začalo to znovu,
Žvýkačky, punčochy, všechno!
Je tato euforie předčasná?
Jak spojenci procházejí,
Cécile Rol-Tanguy vychází z podzemního krytu,
kde trávila čas povstání.
Propukne v pláč.
Tyto ženy, které se na ně vrhly kdo vedl tanky,
který je plně líbal na rty.
Ale já,
Neudělal jsem ani krok dopředu ani dozadu,
Stál jsem tam, na okraji chodníku.
Emoce...
Ale paměť našich,
myslet na všechny ty že jsem věděl,
z nichž někteří byli zastřeleni,
pro ostatní deportované.
Měl jsem svého otce, nevěděli jsme ne tím, čím se stal.
Bylo mi řečeno, že je mrtvý.
Nebylo možné, abych byl,
velká radost všech Pařížanů.
Cítím stejnou emoci než v té době.
Bezpochyby to ve mně zůstalo.
A je to...
Ode dne barikád,
Němci ustoupili v asi deseti budovách.
Ráno 25. srpna, zatímco spojenci postup do centra města,
začíná dlouhý den bojů.
Najednou je prázdno,
nevíme jak dav mizí.
A tam, ocitáme se tváří v tvář Němcům.
Zatímco Američané zabezpečit východ města,
téměř bez boje,
druhá DB podporovaná FFI,
přijímá poslání snížit Německé pozice.
Všichni se postupně zotavují,
za cenu několika stovky mrtvých.
Je to násilné, je to těžké a je to velmi...
Je to krátké.
Před sebou vidím kouř.
Slyším: "Pohni se vpřed, zastav se, vrať se."
Tam byli velmi bojovní.
Nebyl žádný dárek!
Vůbec jsme neměli dojem že byli připraveni se vzdát.
Byla to opravdu válka.
Mysleli jsme, že jsou demotivovaní,
ale všude se Němci brání.
Jako tady v hotelu Majestic,
kde to bylo před měsícem generál von Stülpnagel,
jeden ze spolupachatelů z útoku na Hitlera.
Po 1 hodině boje,
Němci zapálili jejich vybavení a vzdát se.
Ale o pár minut později, pod Arc de Triomphe,
jeden z nich neváhá zaútočit na velitele Mirambeau,
jedna z postav z druhého DB.
Byli tam němečtí zajatci,
kteří byli vedle toho, kteří byli pod Arc de Triomphe s námi
a v tu chvíli, je tam německý důstojník,
který opustil Granadu a kdo to na nás hodil.
Mirambeau upadl na zem velmi vážně zraněný,
převezena do nemocnice.
Takže vidíte, že tam bylo ještě Němci,
pak určitě nacisté, zfanatizované lidi,
Francouzi nemusejí brát Paříž a nesmí vyhrát.
Jsme to my, kdo zůstane šéfové Francie
a kdo bude mistry Francie.
němečtí zajatci zaplatit za toto chování.
Po scéně z natáčení přicházející ze střech,
5 Němců je zatčeno Star's Plaza.
Tady jsou, ruce ve vzduchu,
odzbrojen francouzským vojákem
a zbaveni bot
aby jim zabránil v útěku.
Ale dav, podrážděný, požaduje jejich smrt.
Několik kameramanů, včetně Françoise Charleta, natáčel scénu.
Vynoří se na Friedland Avenue,
zcela obklopena ženami a muži ve vzteku,
který křičel: "K smrti!"
Voják je velmi mladý,
se svým kulometem,
chvěl se ve všech údech.
Takhle ty Němce seřadil.
Probrat.
Otočil se směrem tento divoký dav
a zdvojnásobilo se to s "K smrti!"
Voják se třásl.
A jeden po druhém je všechny sundal.
Ve stejné době na vojenské škole
další překlep.
Tento film natočený Pařížanem, ukazuje Němce,
kteří byli právě zajati podle válečných zákonů.
Ale minuty, které předcházejí, nebyly natočeny.
Vojáci, kteří byli v procesu kapitulace byly sestřeleny Francouzi.
Mezi nimi Bernhard Blache.
Když první ozvaly se výstřely,
Vrhla jsem se na zem.
Neměl jsem u sebe žádné zbraně.
A hrál jsem mrtvého.
Pak, když jsem byl stále na zemi,
Byl jsem postřelen v levém stehně.
Civilista ho chce ukončit na dostřel.
Ale na poslední chvíli, je chráněn Červeným křížem.
na chodníku, byli jsme uraženi výkřikem:
"Špinavá svině!"
V davu bylo stará žena.
Po bradě jim stékaly sliny,
snažili se nás plivat výše bez úspěchu.
Po ranní euforii,
čas na pomstu proti Němcům
a proti jejich francouzským kolaborantům,
kteří jim pomohli přivlastnit si hlavního města na čtyři roky.
Z jeho balkonu na trase Vincennes,
rodinné filmy Tonnelierů odbojáři na střechách.
Když najednou vypukne přestřelka.
Jejich byt je zasažen podle výstřelů.
Ozval se výstřel, který byl vstoupil do místnosti.
A kdo ublížil mé matce.
Udělali jsme mu turniket, sundali jsme to,
Museli jsme něco udělat.
A to je místo, kde jde dolů,
ze schodiště,
jistý pán, jistý FFI mu řekl:
"Posekej ji, odnes ji pryč, Je to spolupráce!"
Proč ? Proč ta nenávist?
Všude, obyvatelé vzít spravedlnost do svých rukou,
zcela beztrestně a bez důkazů.
Prioritní cíl,
ženy.
Ti, kteří měli vztahy s obyvatelem.
Podívejte se na tyto tváře.
Ne ty ženské.
Ty mužské.
Jak vysvětlit takový vztek?
Odile de Vasselot je odolný od roku 1940.
Uprostřed zpravodajské mise ve prospěch spojenců,
je omylem zastavena ze strany policie
a odvezen do prefektury,
před propuštěním o den později.
Přišel chlap, odplivl si na zemi přede mnou:
"Ty kurva g***!"
Měl jsem dojem, že jdeme vezmi mě a zastřel mě do rohu.
Byl jsem nucen se bolestivě vrátit v cele,
kde už bylo,
šestnáct lidí sedících na zemi,
zády ke zdi a podepřete se.
Někteří byli ženami úplně oholený, oholený,
na kterém jsme měli namaloval svastiku,
na kůži lebky.
Je tam jeden, bylo to hrozné,
byla oholená a ona procházel kolem jejích fotek,
s nádhernými blond vlasy která mu padla na ramena.
Měla fotky, Nevím proč.
Ten den, Henriette Griset,
je zatčen ve svém bytě od přítele FFI,
jehož zálohy odmítla.
Byla tam smečka rejsků,
"Ten spolupracovník!"
Tak mě vzali na radnici v Montreuil.
A pak tento idiot,
nic moc, ale když mě dostal dokonce mi trochu ostříhal vlasy,
trochu tam a trochu tam.
Myslím, že to byla žárlivost.
Protože mě měl rád.
Samozřejmě jsem preferoval,
německý voják,
než Francouz.
A myslím, že mi to nikdy neřekli odpuštěno.
Co dělali lidé v sousedství?
Přivedli mi prostitutky, kteří spali s Němci,
abych je nařídil posekat atp.
Odpuzovalo mě to.
Řekl jsem: "Nech mi ji."
Jakmile jsem byl v klidu s ta dívka, tam bylo schodiště,
Řekl jsem mu: "Zachraň se!"
Tento špinavý fenomén výpověď,
samozřejmě se to stalo.
Všechno vypadalo absolutně ošuntělý, děsivý.
Viděl jsem tváře zatracení chlapi.
Viděl jsem, že byli biti, možná mučený,
a to mě opravdu odradilo.
Docházelo k atentátům,
byla tam celá monstrózní část.
Ale to my
skryli jsme se, nebo jsme se spíše považovali za
jako jevy
sekundární, protože neděláme omelety,
bez rozbití vajec.
To jsou excesy, ke kterým dochází v jednu chvíli,
kde je společnost zbavena práva.
V té době také velkorysé síly,
Projevují se pouze hanebné síly.
Vyrovnání skóre na jedné straně.
Válečné zločiny a zločiny proti lidskosti toho druhého.
Do 25. srpna
nacisté, zejména SS,
páchají svá zvěrstva.
V Romainville zastřelili jedenáct vězňů.
Několik desítek rukojmích bylo mučeno
a zavražděn v Château de Vincennes.
35 odbojářů padlo do pasti
a zastřelen v Bois de Boulogne.
6 odbojářů popraveno v lucemburských zahradách.
Tady v Oissery, východně od Paříže.
Esesáci ho zavřeli do stodoly,
zraněny desítky odbojářů
a zapálit to.
Stejně jako v Oradouru o dva měsíce dříve.
Až do konce byli deportováni Židé a odbojáři.
Jeden z nich, Guy Flavien, 24 let,
spuštěna na stanici Pantin,
lístek pro jeho rodinu,
jak byl odveden směrem k táboru Buchenwald.
Dnes opustil Fresnes pro neznámý cíl.
Děkuji balíček jídla.
Týden se vydařil a morálka je dobrá.
Brzy se uvidíme. Velmi láskyplné polibky.
Překvapení ale,
a velikost.
Po týdnu povstání,
Paříž není zničená.
Tohle je generál von Choltitz.
Hrozný ničitel měst,
mnohem váhavější a dokonce podle očekávání.
Šel do druhého DB
a přenáší se na nádraží Montparnasse.
Nebyl to německý důstojník,
velmi přísný a velmi hrdý chlap,
na které jsme zvyklí,
vidět na obrázcích.
Byl to malý obtloustlý chlapík.
Břichatý, vyděšený.
Vypadal trochu vyčerpaně.
Velmi poražený.
To pochopíme později.
Generál, který se bál represálií proti své rodině v Německu,
Předstíral boj a odpor,
při přípravě své kapitulace a německé posádky.
Je to mimo lidskost že ušetřil Paříž?
Dnes, jeho syn by mu rád věřil.
Ze setkání s Adolfem Hitlerem
věděl, že nezničí nikdy Paříž.
Miloval Paříž.
Již v roce 1932 provedl
jeho líbánky v Paříži s matkou.
A pro něj na konci války
nebyl důvod převzít zodpovědnost,
vypálit město takových světového věhlasu.
Pro něj, bylo to absolutně nemyslitelné.
Jaký by měl smysl zničit Paříž?
nejkrásnější město na světě?
A když, jednodušeji, jak se blížíme od konce války,
generál se bál projít válečný soud
a být zastřelen spojenci?
Tak končí bláznivý týden,
povstání v Paříži,
jedinou skutečnou lidovou revoltou z roku 1944.
Na radnici, generál de Gaulle je vítán povstalci,
kdo o týden dříve, tam znovu instaloval republiku.
Paříž, Paříž pobouřená!
Paříž zlomená!
Paříž umučena!
Ale Paříž byla osvobozena!
Osvobodil se sám!
Osvobozen svými lidmi!
Mluvil dobře,
protože to neplánoval všimněte si, když mluvil,
byl to muž, který mluvil,
svým srdcem a je to úžasné.
Ve své roli byl velmi dobrý.
To znamená, že Francie, která bojuje,
to znamená ze samotné Francie!
O skutečné Francii, věčné Francie!
Co na mě udělalo dojem, byl to tento horlivý dav.
který křičel jeho jméno,
byl opravdu uznávaný jako spasitel.
Otevřeli jsme okno takže De Gaulle,
umí pozdravit dav.
Čtyři měsíce po Pétainově návštěvě
Pařížané fandí de Gaulle.
Druhý den, 26. srpna,
je jich více než milion Na Champs Elysees.
Desetkrát početnější co se týče maršála.
otázka:
Je to stejný dav?
Podle dnešních odhadů asi ne většina historiků.
Poslouchejte však, co se říká odbojáře Edgara Morina,
kdo je v ten den v průvodu.
Francie, který byl pétaino-gaullistou,
je méně a méně se stal pétainistou
a další a další gaullisté,
protože Pétain byl předpokládaný být štítem
a de Gaulle meč.
Ale když byl štít úplně se rozpadl, pseudoštít
a nadešla hodina meče,
je zřejmé, že stejný dav který tleskal Pétainovi,
zatleskal de Gaulle neméně upřímnosti.
Na začátku jsme byli stále docela pétainistický, myslím,
většina populace.
Ale pak už vůbec ne.
Měli jsme jen jeden nápad, osvobození změnit vše,
vše předělat.
Nová Francie.
Francie, která se opět stává sama sebou
a může se konečně otočit do budoucna.
Jak se ten den cítí tento 14letý teenager,
Gerard Warter.
Ve skutečnosti to bylo jiné město.
Jiné město, jiná atmosféra.
Dá se skoro říci, že obyvatel se také změnil.
Předtím to byla populace úplně studený,
neutrální, transparentní, lisovaný.
Zatímco tam vidíme lidi které se začínají otevírat,
předvést,
projevit laskavost.
Stáváme se znovu sami sebou, možná dokonce,
kyvadlo, jde to trochu moc daleko na druhou stranu,
je to možné !
Lidé se stali bujnější,
než jsou Pařížané obvykle.
To byl začátek...
Začátek života.
Měli jsme dojem že najednou,
osvobození,
byl signál, že je to nutné...
Rozhodněte se něco udělat.
Bylo nám 15-16 let.
Život měl začít, co budeme dělat později?
Osvobození Paříže změní jejich životy.
Charles Pegul de Rovin,
muž s kulometem,
se zapojí do druhého DB,
s Alainem Raphaëlem a Gérardem de Chaunacem,
bude německou armádu pronásledovat až do Hitlerovo orlí hnízdo v Berchtesgadenu.
plukovník Henri Rol-Tanguy, šéf FFI,
bude začleněn do první armády Francouzi pod vedením generála de Lattra,
před jmenováním guvernérem z Koblenz v okupovaném Německu.
V doprovodu své manželky Cécile,
zůstane tam rok,
nedaleko od generála von Choltitz.
Po jeho zajetí v Anglii,
generál skončí jeho život v Baden-Badenu,
kde s přesvědčením zemře za záchranu Paříže.
Stal se bankéřem a poté hercem,
Role se zhostí Claude Rich generála Leclerca,
ve filmu hoří Paříž?
Edgar Morin se odstěhuje komunistické strany,
než se stal sociologem Světově proslulý.
Spisovatel Roger Grenier bude jedním z nich pilíře edic Gallimard.
Pokud jde o ty anonymní,
obnovují běh svého života.
Georges Marcellet se stane hercem,
pak inženýr,
pak obchodní manažer.
Stejně jako jeho spolužáci ze čtvrté třídy pěší divize,
americký Jack Port,
se bude pravidelně vracet do Francie,
na památku přistání a osvobození Paříže.
Obdrží Čestnou legii.
Poražení se pokusí obnovit svůj život,
na troskách.
Bernhard Blache, bombardér,
bude policejním komisařem.
Friedrich Schefft, jeden z těch, kteří se účastnil útoku na Hitlera,
vytvoří v Göttingenu obchod s módou.
Hans Albrecht, milenec Fernande,
bude učitelem.
Utrápenější než všichni ostatní ostatní možná...
Henriette Griset, mladý uvaděč Lido,
který miloval Němce,
bude chodit s Američanem na Osvobození.
Pak se provdá za Francouze v 50. letech.